Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-27 00:00:00

11 жовтня 2022 року позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, який уточнила 09 листопада 2022 року, та який обґрунтувала наступними обставинами. З січня 2003 року по березень 2010 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, були пов`язані спільним побутом, здійснювали щоденні спільні витрати та позиціонували себе як сімейну пару. З січня 2003 року сторони проживали в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] ,. А у березні 2010 переїхали в квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . За час спільного проживання відповідачем була придбана квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , на придбання якої кожен заплатив рівно половину вартості майна. 28 травня 2010 року сторони зареєстрували шлюб, який розірвано 12 жовтня 2021 року. У період зареєстрованого шлюбу було придбано рухоме та нерухоме майно: 1) автомобіль марки NISSAN LEAF; 2) автомобіль марки VOLKSWAGEN модель CADDY; 3) квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] ; 4) квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , що є спільною сумісною власністю подружжя. Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила суд: 1) встановити факт проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по 28 травня 2010 року; 2) визнати житлову квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю сторін; 3) в порядку поділу майна визнати за відповідачем право власності на: частки житлової квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] ; автомобіль марки NISSAN LEAF, білого кольору, д.н.з. [NUMBER] , номер кузова: [NUMBER] , дата реєстрації: 23.12.2019 року; 4) в порядку поділу майна визнати за нею право власності на: автомобіль марки VOLKSWAGEN модель CADDY, сірого кольору, д.н.з. [NUMBER] , номер кузова: [NUMBER] , дата реєстрації: 01.03.2013 року; квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] ; частку житлової квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] ; 5) припинити право спільної сумісної власності сторін на вказані квартири та транспортні засоби. Відповідач у відзиві на позовну заяву, поданому адвокатом Романцовою Р.В., позов визнав частково. Заперечував проти позову в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання квартири спільним сумісним майном. Відповідач вказав, що у 2003-2010 роках вони разом з позивачкою були парою, проте до укладення шлюбу вони не проживала разом однією сім`єю та не мали фактичних шлюбних відносин. Заперечував той факт, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , придбана за спільні сумісні кошти. Стверджував, що вказана квартира є його особистою приватною власністю, оскільки придбана за грошові кошти, які належали йому особисто. Проти розподілу двох квартир та автомобілів, придбаних у шлюбі не заперечував. У судовому засіданні: представник позивачки позовні вимоги підтримав у повному обсязі, із підстав указаних у позові, просив задовольнити позовні вимоги; відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову з підстав, зазначених у відзиві на позов. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що знає позивачку зі школи, є її подругою та була сусідкою подружжя. Свідок вказала що їй відомо, що частина коштів, за які була куплена квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , була надана батьками позивачки. Вони продали квартиру та віддали половину коштів доньці для купівлі квартири. Вказала, що про дані обставини їй відомо зі слів позивачки та її батьків. Крім того, свідок зазначила що з 2003 року позивач та відповідач проживали разом у м. Вишневе, у квартирі батьків відповідача. В квартирі свідок ніколи не була, один раз бачила як позивач та відповідач виходили з будинку, про факт постійного проживання позивачки у вищевказаній квартирі знає зі слів позивачки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що є матір`ю позивачки. З 2003 року позивачка та відповідач почали жити разом, мали спільний побут та перебували у фактичних шлюбних відносинах. Квартира за адресою: [ADDRESS] була куплена за спільні кошти позивачки та відповідача. Вона особисто передала відповідачу частку доньки (п`ятдесят тисяч доларів). Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що був сусідом позивачки та відповідача, коли вони проживала у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] . Періодично випадково зустрічав їх на території будинку. Останні чотири - п`ять років сторін майже ніколи не бачив та підтвердив що з 2018 року в квартирі вони не проживали. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що з 2003 року позивачка проживала разом з відповідачем у м. Вишневому. Вони мали спільний побут та фактичні шлюбні відносини. Свідок вказав, що квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана за спільні кошти. Необхідну суму для купівлі квартири його дружина, [PERSON] , передала особисто позивачці. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що позивачка періодично ночувала у них в квартирі з 2003 року, проте постійно з ними не проживала, спільного побуту не вела. Свідок вказала, що не знала про те, чи передавали якісь кошти батьки позивачки для купівлі квартири. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, покази свідків, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. У частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання спільною сумісною власністю квартири позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Стаття 74 СК України регламентує, що, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (Право спільної сумісної власності подружжя). Відповідно до положень глави 8 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України) . Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що стаття 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту, доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Відповідач категорично заперечував, що до реєстрації шлюбу вони з позивачкою проживали однією сім`єю, хоча і визнавав, що вони мали стосунки, проте вони не були сімейними. У зв`язку з цим позивачка повинна була довести факти існування між нею та відповідачем в період з 01 січня 2004 року по 28 травня 2010 року відносин, притаманних подружжю. Рішення суду повинно бути обґрунтоване належними і допустимими доказами, про що зазначається у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти. Проте, позивачкою суду не були надані належні та допустимі докази, які б у своїй сукупності та взаємозв`язку переконливо би свідчили про те, що в спірний період часу сторони підтримували сімейні стосунки. Окремо суд зауважує, що для задоволення позову про встановлення факту спільного проживання позивачки з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, перш за все необхідно з`ясувати, чи має цей факт для позивачки юридичне значення. Позивачка просить встановити вказаний факт для визнання статусу спільної сумісної власності квартири [ADDRESS] оціночною вартістю 1 707 042,76 грн. Право власності на цю квартиру було набуте відповідачем до реєстрації шлюбу з позивакою внаслідок інвестування коштів на будівництво житла, на підтвердження чого відповідач отримав свідоцтво про право власності, видане на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 01.10.2009 року № 1504-С/КІ. Вирішуючи питання щодо правового режиму вказаної квартири, позивачка повинна була довести, факт придбання квартири внаслідок їх спільної з відповідачем праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, джерело набуття спільних коштів на придбання квартири, що дозволило б суду надати квартирі правовий статус спільної сумісної власності. Проте, виходячи з обставин, якими позивачка обґрунтовує набуття право власності на квартиру, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не матиме для неї юридичного значення, оскільки позивачка стверджує, що квартира була придбана не на спільні сумісні кошти, набуті сумісно з відповідачем в період з 01 січня 2004 року по 28 травня 2010 року, а на кошти, які були сплачені нею та відповідачем у рівних частках. Вона особисто на купівлю квартири передала кошти, отримані від своєї матері. Тобто позивачкою обрано невірний спосіб захисту права, що є самостійною підставою для відмову у позові. Відмовляючи у задоволені позову з вказаної підстави, суд не вправі встановлювати обставини придбання спірної квартири, оскільки позивачка не позбавлена права звернутись до суду з позовом, обравши ефективний спосіб захисту порушеного, на її думку, права власності на квартиру, на придбання якої частково були витрачені її особисті кошти. У частині поділу спільного сумісного майна подружжя позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти які підтверджені належними письмовими доказами. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 28 травня 2010 року, про що здійснено відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві актовий запис №233 (10 а.с.) Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 12 жовтня 2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (справа № 753/18080/21) (11-12 а.с.). Відповідно до частини другої статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Рішення суду про розірвання шлюбу сторін набрало законної сили 12 листопада 2021 року. Отже встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 28 травня 2010 року до 12 листопада 2021 року. В зазначений період було придбане наступне майно: 10.05.2018 року - квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 36,8 кв.м.., право власності на яку зареєстровано на відповідача, оціночною вартістю 1 752 648,40; 09.07.2018 року - квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 69.1 кв.м., право власності на яку зареєстровано на відповідача, оціночною вартістю на момент вирішення справи 2 964 072,26 грн. ; 23 грудня 2019 року - автомобіль марки NISSAN LEAF, білого кольору, державний номерний знак [NUMBER] , номер кузова: [NUMBER] , право власності на який зареєстровано на відповідача, оціночною вартістю на момент вирішення справи 467 400 грн.; 01 березня 2013 року - автомобіль марки VOLKSWAGEN модель CADDY, сірого кольору, державний номерний знак [NUMBER] , номер кузова: [NUMBER] , право власності на який зареєстровано на позивачку, оціночною вартістю на момент вирішення справи 255 300 грн. Зазначені обставини визнаються сторонами та підтверджені належними доказами: правовстановлюючими документами на майно, довідками та консультаційним висновком про оціночну вартість майна (13- 21, 55-100, 122, а. с.). До правовідносин сторін підлягають застосуванню наступні норми сімейного та цивільного права щодо правового режиму спільного сумісного майна подружжя. За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно вимог ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (пункт 22 постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Вирішуючи спір про поділ майна [PERSON] та [PERSON] , суд виходить з оціночної вартості майна, визначеного на момент вирішення справи, проти чого сторони не заперечували. Також суд враховує порядок користування автомобілями, який склався між сторонами, відповідно до якого кожний з колишнього подружжя користується автомобілем, зареєстрованим на його ім`я. Крім того, суд враховує, що від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: доньку [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] , які після розірвання шлюбу проживають з позивачкою. Відповідач не заперечував проти виділу квартири більшої площі позивачці, оскільки вона облаштована для проживання дітей, у якій квартирі діти проживали з 2018 по серпень 2022 року, мають власну кімнату. Вважав, що в інтересах дітей доцільно лишити квартиру у власність позивачці та наголосив, що свідомо просить суд відступити від поділу на рівні частки майна з переважною більшістю у їх площі на користь позивачки та не просить стягнути з позивачки компенсацію різниці від вартості більшої квартири (а.с. 111). Судом встановлено, що загальна вартість придбаного у шлюбі майна становить 5 439 320,66 грн. (1 752 648,40 + 2 964 072,26 + 467 400 + 255 300). Відповідно вартість ідеальної частки майна, на яке має право кожний з подружжя, становить 2 719 710,33 грн. (5 439 320,66 : 2) Максимально наближеним до рівності часток, коли різниця у вартості майна, що виділяється, є мінімальною, є наступний варіант поділу майна: позивачці виділяється в натурі автомобіль марки VOLKSWAGEN модель CADDY вартістю 255 300 грн. та квартира за адресою: [ADDRESS] вартістю 2 964 072,26 грн., а всього загальною вартістю 3 219 372,26 грн.; відповідачу виділяється в натурі автомобіль марки NISSAN LEAF вартістю 467 400 грн. та квартира за адресою: [ADDRESS] вартістю 1 752 648,40 грн., а всього загальною вартістю 2 220 048,40 грн. При такому варіанті поділу кожна із сторін отримує в натурі квартиру та автомобіль, а різниця у вартості часток становить 499 661,93 грн. (3 219 372,26 грн - 2 719 710,33). На зазначену суму суд відступає від рівності часток у спільному сумісному майні подружжя за згодою відповідача, який отримав майно меншої вартості від ідеальної частки на 499 661,93 грн. (2 719 710,33 - 2 220 048,40 ) У зв`язку з поділом майна в натурі за кожною із сторін визнається право особистої приватної власності та припиняється право спільної сумісної власності на майно відповідно до частини третьої статті 172 ЦК України, у якій зазначено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зауважує наступне. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог Позивачкою при поданні позову сплачено 12 405 грн. за подання майнової вимоги. Заявлені позовні вимоги майнового характеру складали 3 702 084,53 грн., судом задоволені позовні вимоги на суму - 3 219 372, 26 грн. Отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 86,96% сплаченого судового збору, що становить 11 594 грн. (пропорційно задоволеним позовним вимогам). Крім того, позивачем не було сплачено судовий збір за немайнову вимогу, а саме встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. На момент подачі позову судовий збір за вказану вимогу становив 992, 40 грн. У вказаній вимозі [PERSON] відмовлено, тому з позивачки на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992, 40 грн. Питання про розподіл витрат на правову допомогу підлягають вирішенню у порядку, передбаченому до пунктом 3 частини першої, частини другої статті 270 ЦПК України, відповідно до якого суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Outcome: partial