Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-02 00:00:00

В березні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до відповідача АТ «Сенс Банк» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитний договір. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 20.05.2021 року між [PERSON] та АТ «Альфа-Банк», правонаступником якого АТ «Сенс Банк», було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позивачу кредит, та, останній, отримав кредитні кошти в сумі 86200,00 грн. на споживчі цілі. Позивач вважає, що зазначений кредитний договір було укладено із порушенням вимог закону. Скориставшись необізнаністю позивача , банк навмисно не дотримав і грубо порушив вимоги закону, що є істотним для даного виду договорів. Так, банк, ввівши позивача в оману, не надав, останньому, як позичальнику повної, всебічної і об`єктивної інформації про умови кредитування перед укладенням договору та під час його укладення. Посилаючись на викладене, а також з огляду на недотримання та невиконання банком вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач вказує на наявність підстав для визнання недійсним зазначеного договору, а тому позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом та просить суд визнати недійсним кредитний договір б/н від 20.05.2021 року, укладений між позивачем та відповідачем. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 16.03.2023 року, справу було направлено за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва. 11.05.2023 року справа надійшла до Голосіївського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 15.05.2023 року, було вирішено перейти від розгляду даної цивільної справи в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін до розгляду даної справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Призначено справу в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився. Суду подав письмову заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача в судове засідання н з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. З будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відзив на позов до суду не надходив. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 20.05.2021 року між [PERSON] та АТ «Альфа-Банк», правонаступником якого АТ «Сенс Банк», було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позивачу кредит, та, останній, отримав кредитні кошти в сумі 86200,00 грн. на споживчі цілі, з процентною ставкою 35,99 % річних, тип процентної ставки фіксований. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що зазначений кредитний договір було укладено із порушенням вимог закону, та банк, скориставшись необізнаністю позивача, навмисно не дотримав і грубо порушив вимоги закону, та, ввівши позивача в оману, не надав, останньому, як позичальнику повної, всебічної і об`єктивної інформації про умови кредитування перед укладенням договору та під час його укладення, а тому з огляду на недотримання та невиконання банком вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач вказує на наявність підстав для визнання недійсним зазначеного договору Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що в силу вимог ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один із оригіналів якого передається споживачеві. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі. Як вбачається зі змісту оспорюваного договору, в ньому встановлено всі істотні умови для такого виду договору, відповідно до вимог чинного на той час законодавства та інших нормативно-правових актів. Вся необхідна інформація про умови отримання кредиту, а саме: про умови надання споживчого кредиту, графік погашення і суми щомісячних платежів, про необхідність сплати комісійної винагороди банку, тощо, яка передує укладенню договору, була надана позичальнику, що підтверджується дослідженими судом доказами. Підписуючи оспорюваний договір, сторони дійшли згоди щодо укладання договору на зазначених у ньому умовах, в тому числі і сплати комісійної винагороди банку, а відтак, з власної ініціативи визначили для себе правила подальшої поведінки. Доказів того, що під час підписання оспорюваного кредитного договору позивач був обмежений у праві вибору кредитної установи та умов кредитування чи що є інші умови, які є несправедливими, матеріали справи не містять. Крім того, відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Згідно зі ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зі спірного кредитного договору вбачається, що він підписаний сторонами без будь-яких застережень та зауважень, що свідчить про вільне волевиявлення сторін при його укладанні. Належних та допустимих доказів того, що відповідачем та/або позивачем в момент підписання даного кредитного договору було недодержано вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, матеріали справи не містять. Крім того, матеріали справи не містять жодного доказу того, що під час укладення оспорюваного правочину позивач звернувся до банку з приводу роз`яснення йому положень договору, які були йому незрозумілі або за додатковою інформацією щодо умов кредитування. Крім того, слід зазначити, що відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Як визначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011, держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим, споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (ч. 1 ст. 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому, держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Таким чином для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень абовизнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійним в цілому. Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Матеріали справи свідчать про те, що спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та роз`яснення окремих положень договору, які йому були не зрозумілі, у договорі, який підписано позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. В ході розгляду справи судом встановлено, що спірний договір укладений між сторонами за їх взаємною згодою та відповідно до вимог чинного законодавства, та доказів зворотному матеріали справи не містять. При його укладенні між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних його умов, про що свідчать підписи сторін у кредитному договорі. Крім того, матеріали справи не містять відомостей, що позивач звертався до банку з пропозиціями про внесення змін до умов договору, зокрема, можливості внесення змін та доповнень до даного договору, що свідчить про його згоду з умовами спірного договору. Доводи позивача про те, що кредитний договір було укладено із порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», так як перед його укладенням та під час укладення, всупереч частині 2 статті 11 вказаного закону, позичальнику не було надано інформації про умови кредитування, суд вважає безпідставними, оскільки, спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Крім того, суд приймає до уваги те, що позивач на момент укладення договору в 2021 році не заявляв заперечень чи додаткових вимог щодо умов спірного договору, а з позовом про визнання його недійсним звернувся до суду лише в березні 2023 році. Доводи позивача про те, кредитний договір за своїм змістом суперечить положенням законодавства, судом до уваги не приймаються, оскільки, ґрунтуються виключно на довільному трактуванні позивачем положень ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» і умов кредитного договору та спростовуються встановленими фактичними обставинами справи та умовами кредитного договору. Як вбачається зі змісту оспорюваного договору, в ньому не містяться жодні положення, які Закон України «Про захист прав споживачів»визначав би як несправедливі та такі, які спричиняють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Варто вказати на те, що підписуючи оскаржуваний кредитний договір, позичальник [PERSON] погодився з усіма умовами щодо отримання кредиту, повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, встановлені договором. Обґрунтування позову є надуманими, та суд не приймає до уваги позицію сторони позивача, оскільки, вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те що обставини, на які посилається позивач, як на підставу позовних вимог, зокрема, щодо порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів», введення позивача в оману, не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, а тому суд вважає позов необґрунтованим, безпідставним та недоведеним, в зв`язку з чим в його задоволенні слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed