Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-05 00:00:00

Суть питання, що вирішується рішенням. Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, де є третя особа, про визнання договору позики та договору іпотекине дійсними. В обґрунтування позову, позивач посилається на те, що останній є спадкоємцем [PERSON] , яким нібито було укладено договір позики на забезпечення якого від імені [PERSON] за наданою останнім довіреністю третій особі, укладено договір іпотеки. Після смерті [PERSON] кредиторостаннього звернулася до позивача як до спадкоємця, який прийняв спадщину з вимогою про її перерозподіл та звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки за час життя боргові зобов`язання [PERSON] не були виконані. Позивач стверджує, що грошові кошти [PERSON] не передавалися, докази на підтвердження даного факту відсутні; сума вказана у договорі позики не збігається з визначеним еквівалентом в іноземній валюті за курсом який мав місце на час укладення договору позики; відповідач не мала заощаджень, а також джерела доходу, які б давали можливість надавати у позику грошові кошти у розмірі визначеному у договорі позики; [PERSON] був неодноразово засуджений та відбував покарання реально і не мав можливості віддати кошти; відповідач (позикодавець) укладаючи договір перебувала у шлюбі, проти у договорі позики не зазначено згоду чоловіка на його укладення. Крім того позивач зазначає, що укладений договір іпотеки є зловмисною домовленістю між довіреною особою позикодавця та іпотекодержателя, які є матір`ю та донькою і [PERSON] взагалі міг бути не обізнаним про обтяження майна останнього. Враховуючи наведене позивач просить визнати не дійсними укладений договір позики та іпотечний договір. Рух справи. 24.11.2021 визначено головуючого суддю. 25.11.2021 надано запит до ГІОЦ КМДА. 06.12.2021 отримано відповідь з ГІОЦ КМДА. 13.12.2021 відкрито провадження, призначено підготовче засідання на 26.01.2022. 25.01.2022 надійшов відзив /а.с. 39-42/. 26.01.2022 підготовче засідання відкладено на 14.03.2022, відпустка головуючого судді. 07.02.2022 надійшла відповідь на відзив /а.с.57-60/. 14.03.2022 підготовче засідання відкладено, розпорядження голови суду. 07.07.2022 підготовче засідання відкладено на 08.08.2022, неявка відповідача. 08.08.2022 підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду на 24.10.2022. 24.10.2022 судове засідання відкладено на 11.11.2022, неявка відповідача. 11.11.2022 судове засідання відкладено на 06.12.2022, клопотання відповідача. 06.12.2022 судове засідання відкладено на 25.01.2023, відсутність електропостачання. 25.01.2023 судове засідання відкладено на 25.04.2023, відсутність електропостачання. 25.04.2023 судове засідання відкладено на 17.05.2023, клопотання представника позивача. 17.05.2023 судове засідання відкладено на 27.06.2023, клопотання представника позивача. 27.06.2023 судове засідання відкладено на 06.07.2023, клопотання представника відповідача. 06.07.2023 ухвалено рішення. Встановлені судом обставини. Згідно копії договору позики від 05.02.2020 [PERSON] надала у борг [PERSON] 1000000 грн., що становить еквівалент 40000 доларів США на час укладення договору, які [PERSON] зобов`язався повернути до 05.02.2023 /а.с. 13/. 16.03.2020 [PERSON] видав на ім`я [PERSON] довіреність, якою уповноважив останню передати в іпотеку для забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] , належну останньому на праві власності квартиру за адресою: [ADDRESS] /а.с. 136/. 26.06.2020 на підставі вище вказаної довіреності [PERSON] уклала з [PERSON] договір іпотеки квартири [PERSON] , відповідно до якого квартира [PERSON] передана [PERSON] в забезпечення виконання вимог вище вказаного договору позики /а.с. 14 -16/. [INFO] [PERSON] помер /а.с. 11/. 22.11.2021 відповідач, будучи кредитором померлого боржника [PERSON] , звернулась до позивача як спадкоємця боржника з вимогою про виконання грошового зобов`язання спадкодавця, після прийняття спадщини /а.с. 12/. Мотиви, з яких суд виходив при постановленні рішення і положення закону, яким керувався. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1- 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Пленум ВСУ у п. 8 постанови №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, якій не вчинено. Отже, недійсним може бути визнаний лише укладений договір, а недодержання сторонами вимог щодо форми правочину чи порядку його укладення не може бути підставою для оспорювання такого правочину в судовому порядку, оскільки в силу закону такий правочин вважатиметься або неукладеним, або нікчемним. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За правилами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи,а відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однією з підстав визнання договору позики не дійсним позивач зазначає те, що [PERSON] не підписував договір позики і для підтвердження такої обставини представник позивач просила суд витребувати у відповідача оригінал договору позики, з метою в подальшому клопотати про призначення почеркознавчої експертизи і відповідне клопотання було задоволено /а.с. 89/. В свою чергу, як пояснила представник відповідача,відповідач не може відшукатиоригінал договору позики, проте на підтвердження укладення останнього є особисто підписана [PERSON] довіреність на укладення договору іпотеки в забезпечення виконання зобов`язань саме за договором позики. Відповідно до пункту 3.5 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5, та п. 1. 1. Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених цим же наказом Міністерства юстиції України, для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів. Цим же пунктом Інструкції передбачено проведення експертиза за фотознімками та іншими копіями об`єкта, коли об`єкт дослідження не може бути представлений експертові, однак крім об`єктів почеркознавчих досліджень. Згідно порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами Українивід 22.02.2012 № 296/5, п. 3, Глава 7 документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію та документи або копії (витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. Суд звертає увагу на те, що безпосередньо з тексту договору іпотеки вбачається, що для укладення останнього нотаріусу було надано саме оригінал договору позики, оригінал довіреності та документи, які посвідчують право власності на нерухоме майно, в свою чергу останні довірена особа могла отримати лише у довірителя, а зважаючи на мету визначену у довіреності за відсутності даних про наявність інших грошових зобов`язань [PERSON] , яка в свою чергу не оскаржується, суд вважає, що укладення оспорюваного договору позики мало місце. Крім того, суду не було заявлено клопотання про витребування належним чином завірених копій документів, які були подані нотаріусу при укладенні договору іпотеки, що могло б спростувати та змінити висновки суду. Таким чином, суд вважає, щодоводи для визнання не дійсним договору позики з підстав того, що останній не був підписаний позичальником є необґрунтованими. З аналогічних підставі суд вважає, що доводи визнати договір іпотеки не дійсним з підстав зловмисної домовленості довірителя та відповідача також є необґрунтованими. Зокрема, для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. З наведених вище висновків суду, відповідні обставини не встановлені. Що стосується доводів позивача про те, що відповідач не могла надати кошти у кількості визначеній у договорі позики за відсутністю статків, то на підтвердження цих обставин доказів надано не було, натомість відповідачем було надано копії трудової книжки та виписки з податкової декларації, з яких вбачається, що відповідач мала достатній дохід та відповідні заощадження /а.с. 44 - 49/. Доводи позивача про те, що [PERSON] не мав коштів на повернення боргу, оскільки постійно відбував покарання у місцях позбавлення волі, не працював,що на думку позивача виключає можливість укладення договору позики, суд вважає неспроможними, оскільки саме для забезпечення виконання відповідного грошового зобов`язання і був укладений договір іпотеки. Що стосується доводів недотримання відповідачем вимог сімейного законодавства при укладенні договору позики, а саме не отримання згоди чоловіка на вчинення такого правочину, суд вважає останні неспроможними, оскільки докази того, що даний договір був оспорений чоловіком відповідача суду не надані, а отже останній є таким, що укладений в інтересах сім`ї згідно приписів ст. 65 СК України і позивач не наділений правом оспорювати правочин з цієї підстав. Що стосується доводів позивача про те, що відповідачем не доведено факт передачі грошових коштів, що на думку позивача є однією з підставі для визнання договору не дійсним, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно зі ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Отже, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. У разі встановлення отримання позичальником меншої кількості грошей або речей, ніж вказано в договорі, вважається, що договір був укладений на фактично одержану ним кількість грошей або речей. Законодавством визначено, що момент переходу права власності на предмет позики залежить від того, що саме передається позичальникові за договором. Право власності на готівкові грошові кошти виникає у позичальника в момент фактичної передачі йому таких коштів позикодавцем. Як було вказано, при встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Проте, означене положення має місце лише у тому випадку, якщо договір був підписаний між сторонами, але не відбулася фактична передача грошей. Таким чином, недійсним може бути визнаний лише укладений договір, тобто визнання правочину недійсним і визнання його неукладеним є взаємовиключними правовими підставами. Іншими словами, визнання правочину недійсним виключає факт його не укладення, а тому доводи щодо визнання договору не дійсним з підстав не отримання грошей не відповідають вимогам закону. Крім того, суд звертає увагу що у позивача відсутніправові підстави для звернення до суду з позовом щодо оспорювання договору позики з підстав не отримання позичальником грошових коштів, оскільки на відміну від ст. ст. 215 та 216 ЦК України згідно ст. 1151 ЦК України, оспорити такий договір має право лише позичальник. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не є обґрунтованими і задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed