Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-12 00:00:00

Сутність заявлених до суду вимог У березні 2023 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з вказаним вище позовом, який мотивувала тим, що рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 22 листопада 2021 року визнано недійсним державний акт серії ЯБ №335691 на право власності на земельну ділянку площею 3,226 га, яка розташована на території Липоводолинської селищної ради Липоводолинського району Сумської області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виданий на ім`я [PERSON] , та на підставі якого 02 серпня 2022 року проведено державну реєстрацію припинення права власності [PERSON] на земельні ділянки: загальною площею 3,0855 га (кадастровий номер: 5923255100:02:003:0190); загальною площею 0,14 га (кадастровий номер: 5923255100:02:002:0222). Крім того, рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 17 листопада 2022 року визнано за [PERSON] право власності на 2/3 земельної ділянки загальною площею 3,0855 га (кадастровий номер: 5923255100:02:003:0190), яка належала померлому [PERSON] , як набуте нею в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON] , який помер у селищі Липова Долина Липоводолинського району Сумської області, та визнано за [PERSON] право власності на 2/3 частки земельної ділянки (паю) загальною площею 0,14 га (кадастровий номер: 5923255100:02:002:0222), яка належала померлому [PERSON] , як набуте нею в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON] , який помер у селищі Липова Долина Липоводолинського району Сумської області, на підставі якого 23 грудня 2022 року проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] на 2/3 земельної ділянки загальною площею 3,0855 га (кадастровий номер: 5923255100:02:003:0190), та на 2/3 частки земельної ділянки (паю) загальною площею 0,14 га (кадастровий номер: 5923255100:02;002:0222). У наступному позивачка дізналася про те, що земельні ділянки з кадастровими номерами: 5923255100:02:003:0190 та 5923255100:02:002:0222 перебувають в користуванні TOB «Мрія» на підставі договорів оренди, укладених з орендодавцем [PERSON] , яка незаконно вважалася власником цих земельних ділянок до моменту скасування рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 22 листопада 2021 року державного акту серії ЯБ №335691 на право власності на земельні ділянки, а саме: земельна ділянка (кадастровий номер: 5923255100:02:003:0190) площею 3,0855 га перебуває в оренді відповідача на підставі договору оренди від 01 листопада 2006 року, та додаткової угоди від 09 вересня 2015 року (термін користування землею з 21 грудня 2006 року по 27 листопада 2025 року); земельна ділянка (кадастровий номер: 5923255100:02:002:0222) площею 0,14 га перебуває в оренді відповідача на підставі договору оренди від 01 жовтня 2016 року (термін користування землею з 01 жовтня 2016 року по 01 жовтня 2026 року). 05 лютого 2023 року вона звернулася із заявами за № 66069647 та № 66069726 про державну реєстрацію припинення іншого речового права - права оренди - на вказані земельні ділянки, за результатами розгляду яких 11 березня 2023 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Липоводолинської селищної ради Сумської області прийнято рішення про зупинення розгляду вищезазначених заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з підстав відсутності у повному обсязі документів, необхідних для припинення речового права оренди, зазначивши, що подане позивачем рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 22 листопада 2021 року, яким визнано недійсним державний акт серії ЯБ №335691, виданий на ім`я [PERSON] , не дає змоги встановити припинення похідного речового права (оренди), тому позивач має надати документи в підтвердження припинення згідно з чинним законодавством права оренди земельних ділянок. 13 січня 2023 року позивачка подала до Східного міжрегіонального управління юстиції скаргу на вказані рішення, проте у її задоволенні було відмовлено. Також позивачка зверталася до відповідача ТОВ «Мрія» з проханням припинити дію договорів оренди, укладених незаконним власником, відповіді на ці заяви відповідачем не надано, користування земельними ділянками не припинено. Таким чином, позивачка має перешкоди в користуванні своєю власністю по причині того, що належні їй на праві власності земельні ділянки з кадастровими номерами: 5923255100:02:003:0190 та 5923255100:02:002:0222 перебувають на праві оренди у відповідача на підставі договорів оренди, укладених між TOB «Мрія», як орендарем, та [PERSON] , яка тривалий час незаконно ними володіла, користувалася та розпоряджалася цими земельними ділянками. Хоча на сьогодні незаконно набуте [PERSON] право власності на вказані земельні ділянки припинено, проте відповідач, достовірно знаючи про дані обставини, відмовляється припинити подальше користування землями, що належать позивачці, та повернути земельні ділянки в її користування. Зазначила, що на момент укладення оспорюваних договорів оренди земельної ділянки з кадастровим номером 5923255100:02:003:0190 (дата укладення договору: 01 листопада 2006 року) та земельної ділянки з кадастровим номером 5923255100:02:002:0222 (дата укладення: 01 жовтня 2016 року) їх власником була вона - позивачка по справі, і лише вона мала право передавати ці ділянки в користування третім особам, у тому числі на правах оренди. Проте позивачка оспорювані договори не укладала, інших осіб на укладення цих правочинів не уповноважувала та взагалі не була обізнана про передачу в оренду її земельних ділянок. Уважає, що оспорювані договори оренди укладені з порушенням вимог чинного законодавства (так як земельні ділянки передані в оренду особою, що не була їх власником), а отже підлягають визнанню недійсними на підставі ч.1 статті 215 ЦК України. Позивачка просила суд визнати недійсними договори оренди земельних ділянок із внесеними до них змінами площею 3,0855 та 0,14 га, укладені між орендодавцем [PERSON] та орендарем ТОВ «Мрія», скасувати рішення про державну реєстрацію зазначених договорів та зобов`язати ТОВ «Мрія» повернути їй земельні ділянки. Позиція позивача, представника позивача, представника відповідача, співвідповідачів у даній справі Позивачка [PERSON] під час розгляду справи по суті, підтримавши заявлений нею позов, суду пояснила про те, що при визнанні в судовому порядку недійсним державного акту на право приватної власності на землю, оформленого на ім`я [PERSON] , наявні підстави для визнання недійсними тих договорів оренди землі, які укладалися зазначеною особою з порушенням вимог закону. Підтримала подану 05 квітня 2023 року до суду відповідь на відзив, в якій зазначала про те, що позов, який розглядається по справі, не є віндикаційним, так як вона є володільцем земельної ділянки з кадастровим номером: 5923255100:02:002:0222 площею 0,14 га та земельної ділянки з кадастровим номерам: 5923255100:02:003:0190 площею 3,0855 га. До того ж відповідач не є набувачем майна в розумінні статті 388 ЦК країни, а лише його тимчасовим, користувачем, який отримав таке право незаконно від [PERSON] , яка тривалий час безпідставно використовувала земельні ділянки, що свідчить про те, що до спірних правовідносин не застосовуються положення статті 388 ЦК України, на яку посилається відповідач, і яка застосовується лише при вирішенні спорів за позовом неволодіючого майном власника про витребування майна, а підлягає застосуванню стаття 391 ЦК країни, за якою позивач, як володіючий власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном. Щодо обраного нею способу захисту - визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, зазначила те, що існування договорів оренди, укладених особою, що не мала правомочностей власника, перешкоджає їй в повній мірі користуватися своєю власністю, а тому відновлення її прав в даному випадку має відбуватися шляхом визнання цих договорів оренди недійними, оскільки саме таким чином буде нівельовано будь-які підстави для подальшого використання землі відповідачем, а також інші наслідки, що можуть виникнути у зв`язку з недійсними правочинами. Щодо її вимог про скасування державної реєстрації права оренди відповідача щодо земельних ділянок зазначила, що оскільки ні [PERSON] (як колишній власник), ні вона (як нинішній власник) земельних ділянок ніколи в оренду відповідачу не передавали, то й право оренди на ці ділянки не може бути зареєстроване за TOB «Мрія», оскільки в іншому випадку дані державного реєстру не будуть достовірними та об`єктивними. Щодо такого способу захисту, як зобов`язання відповідачу повернути їй в користування земельні ділянки зазначила, що він є ефективним, про що вказано у правових висновках, викладених у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі N 396/1857/16-ц (провадження № 61-17729св19), та постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19). Крім того, зазначила, що норми матеріального права, на які посилається відповідач, регулюють правовідносини між співвласниками при реалізації ними правомочностей стосовно володіння, користування та розпорядження майном, що перебуває в їх спільній частковій власності. Разом із цим, ні вказані норми, ні будь-які інші норми ЦК чи ЦПК України не обмежують право співвласника самостійно приймати рішення про звернення до суду за захистом порушених прав, а також не ставлять реалізацію такого права в залежність від позиції (згоди чи незгоди) інших співвласників, а доводи відповідача про потребу в поданні позивачем будь-яких доказів її уповноваження на володіння і розпорядження земельними ділянками взагалі не мають відношення до предмета доказування й предмета спору по даній справі. Представник позивачки [PERSON] у режимі відеоконференцзв`язку у судовому засіданні, підтримавши заявлений позивачкою позов, суду пояснила про те, що [PERSON] не мала права підписувати два оспорювані договори оренди землі із ТОВ «Мрія», оскільки в судовому порядку установлено, що вона на час їх підписання не була їх власником і відповідно не мала права бути стороною цих договорів в особі орендодавця, а тому ці правочини на підставі ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦПК України слід визнати недійсними, повернувши земельні ділянки позивачу, скасувавши реєстрацію права оренди за співвідповідачем ТОВ «Мрія». Зазначала, що у користуванні 2/3 частини двох земельних ділянок, належних позивачу, ТОВ «Мрія» чиняться перешкоди, зазначене підприємство їх не повертає позивачу, а тому даний негаторний позов поданий для усунення перешкод у користуванні позивачем зазначеною нерухомістю, оскільки в позасудовому порядку це питання з вказаним товариством вирішити не вдалося, віндикаційний позов [PERSON] не заявлявся. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні, заперечуючи проти позову в повному обсязі, суду первинно та додатково пояснив про те, що позивачка не має статусу сторони в оспорюваних двох договорах оренди, земельні ділянки перебувають на даний час у спільній частковій приватній власності, та нею обрано неналежний спосіб захисту її права замість визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок ефективним способом захисту порушенного права буде заявлення позову про витребування цих земельних ділянок від орендаря, чого виконано позивачем не було. Також зазначав про те, що якщо договорів не є підписаний однією із сторін, то він є неукладеним, та таке майно можна тільки витребувати від орендодавця. Аналогічні доводи відповідача про невизнання вищезазначеного позову зазначені у відзиві на позовну заяву, які подані до суду 03 квітня 2023 року (а.с. 49-51). Залучені співвідповідачі [PERSON] , [PERSON] , заперечуючи проти заявленого позову, у надісланих на адресу суду відзивах на позов, суду зазначали про правомірність оспорюваних договорів оренди землі, посилаючись на те, що на час їх укладення [PERSON] мала статус повноправного власника двох земельних ділянок, що підтверджувалося відповідним державним актом, а позивачка набула статусу учасника оспорюваного договору на підставі рішення суду від 23 грудня 2022 року. Позивачка до 23 грудня 2022 року не була повноправним учасником цих договорів (право власності на частину двох земельних ділянок вона набула лише 23 грудня 2022 року), а [PERSON] до 22 листопада 2021 року і на момент укладення оспорюваних договорів мала статус власника двох земельних ділянок. Просили суд відмовити у задоволенні пред`явленого позову (а.с.160-162,168-170). Процесуальні дії суду у даній справі Ухвалою Липоводолинського районного суду Сумської області від 17 березня 2023 року у даній справі відкрито спрощене позовне провадження, призначено судове засідання на 13 квітня 2023 року о 10 год 00 хв з викликом сторін. 13 квітня 2023 року розгляд справи відкладено до 09 травня 2023 року на 10 год 00 хв у зв`язку з клопотанням представника позивача. 09 травня 2023 року у судовому засіданні оголошена перерва до 18 травня 2023 року до 14 год 00 хв. 18 травня 2023 року у судовому засіданні оголошено перерву до 23 травня 2023 року на 14 год 00 хв у зв`язку з клопотанням представника позивача. 23 травня 2023 року в судовому засіданні оголошено перерву для витребування доказів за клопотання позивача, 07 червня 2023 року у судовому засіданні оголошено перерву після залучення двох співвідповідачів-спадкоємців померлої [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] по справі та надання їм часу для висвітлння власної позиції по справі. У судовому засіданні 07 липня 2023 року оголошено перерву через неможливість проведення судового засідання в режимі ВКЗ. 13 липня 2023 року ухвалено рішення по суті спору. Установлені судом фактичні обставини даної справи [PERSON] народилася [INFO] у м. Чугуїв Харківської області, є громадянкою України (а.с.5,6). 01 листопада 2006 року між [PERSON] та ТОВ «Мрія» укладено договір оренди землі, на підставі якого [PERSON] передала товариству в користування строком на 10 років земельну ділянку загальною площею 3,085 га (з них, рілля 3,085 га), з розміром орендної плати 1,1 відсотки від нормативної грошової оцінки землі, що становить 369 грн., зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін; договір зареєстрований у Липоводолинському районному відділі Сумської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 21 грудня 2006 року за № 40663101474 (а.с.55-56,57). 09 вересня 2015 року між [PERSON] та ТОВ «Мрія» укладено угоду про зміну і доповнення договору оренди землі від 01 листопада 2006 року, якою визначена нормативно грошова оцінка землі у розмірі 95514 грн 75 коп та внесені зміни щодо строку дії договору оренди: договір укладено на 10 років та встановлено розмір орендної плати, який становить 7 відсотків від нормативної грошової оцінки землі, що становить 6686 грн 03 коп; право оренди земельної ділянки площею 3,0855 га з кадастровим номером: 5923255100:02:003:0190 зареєстровано 28 листопада 2015 року за № 12271307 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, індексний номер 26571134 (а.с.58,59). 01 жовтня 2016 року між [PERSON] та ТОВ «Мрія» укладено договір оренди землі, на підставі якого [PERSON] передала товариству в користування строком на 10 років земельну ділянку загальною площею 0,140 га з кадастровим номером: 5923255100:02:002:0222 (з них, сіножаті 0,140 га) , з розміром орендної плати 7 відсотки від нормативної грошової оцінки землі, що становить 38 грн. 97 коп, зміна умов договру здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін; право оренди земельної ділянки площею 0,14 га з кадастровим номером: 5923255100:02:002:0222 зареєстровано 21 грудня 2016 року за № 1125153859232 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, індексний номер 33047570 (а.с.52-53,54-59). [INFO] в с-щі Липова Долина Роменського району Сумської області померла [PERSON] (а.с.36). Рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 22 листопада 2021 року позов [PERSON] задоволено частково, визнано недійсним державний акт серії ЯБ №335691 на право власності на земельну ділянку площею 3,22 га, розташовану на території Липоводолинської селищної ради Липоводолинського району Сумської області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виданий на ім`я [PERSON] , зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01.08.361.00629 від 20 грудня 2005 року. Ухвалою Сумського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 22 листопада 2022 рок в частині стягнення з [PERSON] на користь держави 302 грн 70 коп судового збору скасовано, судовий збір у сумі 302 грн 70 коп віднесено на рахунок держави, в іншій частині рішення суду залишено без змін (https://reyestr.court.gov.ua/Review/101514023) (а.с.7-14). 02 серпня 2022 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності зареєстровано припинення приватної власності за [PERSON] на земельні ділянки площею 3,0855 га (кадастровий номер: 5923255100:02:003:0190), площею 0,14 га (кадастровий номер: 5923255100:02:002:0222) на підставі рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 22 листопада 2021 року, яке набрало законної сили 16 лютого 2022 року (а.с.15,16). Рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 17 листопада 2022 року визнано за [PERSON] , [INFO] , право власності на 2/3 частки земельної ділянки загальною площею 3,0855 га (кадастровий номер: 5923255100:02:003:0190), яка належала померлому [PERSON] , як набуте нею в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON] , який помер у селищі Липова Долина Липоводолинського району Сумської області, та визнано за [PERSON] , [INFO] , право власності на 2/3 частки земельної ділянки (паю) загальною площею 0,14 га (кадастровий номер: 5923255100:02:002:0222), яка належала померлому [PERSON] , як набуте нею в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON] , який помер у селищі Липова Долина Липоводолинського району Сумської області; рішення набрало законної сили 22 грудня 2022 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/107406675) (а.с.17-19). 23 грудня 2022 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за [PERSON] зереєстровано право приватної спільної часткової власності на 2/3 частини на земельну ділянку площею 3,0855 га (кадастровий номер: 5923255100:02:003:0190), на 2/3 частини на земельну ділянку площею 0,14 га (кадастровий номер: 5923255100:02:002:0222) на підставі рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 17 листопада 2022 року, яке набрало законної сили 22 грудня 2022 року (а.с.20,21). 28 грудня 2022 року [PERSON] звернулася до ТОВ «Мрія» із письмовою заявою про надання їй повної інформації щодо земельних ділянок з кадастровими номерами (5923255100:02:003:0190, 5923255100:02:002:0222), а саме просила вказати підстави оренди (договори), з якого і по який час ділянки знаходилися в оренді та суми виплат в грошовому еквіаленті, пов`язаних з орендою ділянок за кожний рік оренди. 11 січня 2023 року на заяву [PERSON] ТОВ «Мрія» надана письмова відповідь, в якій зазначено про те, що: земельна ділянка (кадастровий номер: 5923255100:02:003:0190 площею 3,0855 га перебуває в оренді товариства на підставі договору оренди від 01 листопада 2006 року, зареєстрованого 21 грудня 2006 року в Липоводолинському районному відділі Сумської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» за №040663101474, та додаткової угоди від 09 вересня 2015 року зареєстрованої 28 листопада 2015 року за №12271307 і підписані з колишнім власником [PERSON] , термін оренди з 21 грудня 2006 року по 27 листопада 2025 року; земельна ділянка з кадастровим номером 5923255100:02:002:0222 площею 0,14 га перебуває в оренді товариства на підставі договору оренди від 01 жовтня 2016 року, зареєстрованого 21 грудня 2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №18162393 і підписані з колишнім власником [PERSON] , термін оренди з 01 жовтня 2016 року по 01 жовтня 2026 року; орендна плата за вказані ділянки виплачувалася колишньому власнику регулярно і в повному обсязі у відповідності до договорів оренди, зауважень з боку орендодавця [PERSON] не надходило; щодо розміру щорічних виплат орендної плати за вказані земельні ділянки, то без відповідного погодження з боку сторін договору товариство не має наміру повідомляти цю інформацію третім особам (а.с.22,23). Рішеннями державного реєстратора прав на нерухоме майно Липоводолинської селищної ради Сумської області Сліпченко О.В. про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 66069726, № 66069647 від 11 січня 2023 року, зупинено розгляд заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятих 05 січня 2023 року за реєстраційним № 53694378 та № 53693835, які подала [PERSON] для проведення державної реєстрації припинення іншого речового майна, право оренди земельної ділянки з реєстраційним номером 65067259232 (кадастровий номер: 5923255100:02:003:0190) та право оренди земельної ділянки з реєстраційним номером 65067259232 (кадастровий номер: 5923255100:02:002:0222), у зв`язку з тим що документи подані не в повному обсязі. Наказом Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції від 07 лютого 2023 року відмовлено в задоволенні скарги [PERSON] від 13 січня 2023 року, у зв`язку з тим, що рішення про зупинення розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11 січня 2023 року за №№ 66069647, 66069726 прийняті державним реєстратором прав на нерухоме майно Липоводолинської селищної ради Сумської області Сліпченко О.В. відповідають законодавству у сфері державної реєстрації прав (а.с.24-25,26-27,29,30-32). 13 січня 2023 року [PERSON] звернулася до ТОВ «Мрія» із письмовою заявою про надання їй інформації щодо земельних ділянок, які знаходяться в користуванні товариства, а саме копії договорів оренди за земельними ділянками з кадастровими номерами (5923255100:02:003:0190, 5923255100:02:002:0222), суми орендних виплат за кожний рік оренди в грошовому еквіваленті за даними земельнимиділянками. Відповідь на дане звернення в матеріалах справи відсутня (а.с.28). 08 лютого 2023 року [PERSON] подала до приватного натаріуса Роменського районного нотаріального округу Сумської області Бондаренко О.В. претензією щодо відшкодування шкоди померлою [INFO] [PERSON] перед нею та повідомлення належним чином її спадкоємців; зазначена претензія була зареєстрована належним чином приватним натаріусом Роменського районного нотаріального округу Сумської області Бондаренко О.В. та долучена до спадкової справи, про її наявність письмово повідомлені заявлені спадкоємці (а.с.37,38). Із листа приватного нотаріуса Роменського районного нотаріального округу Сумської області від 17 травня 2023 року № 80/01-16 та фотокопій заяв про прийняття спадщини від 12 грудня 2022 року вбачається те, що після смерті [INFO] [PERSON] цим нотаріусом заведена спадкова справа № 88/2022, у цій справі до нотаріуса надійшли дві заяви про прийняття спадщини за законом після смерті зазначеного спадкодавця від гр. [PERSON] та гр. [PERSON] (мешканок м. Суми Сумської області) (зазначені співвідповідачі набули право на спадкування за законом за правом представлення після смерті їх батька - сина спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] ) (а.с.141-143,163-165). Норми права, які підлягають застосуванню у даній справі щодо заявлених вимог Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відносини з оренди земельних ділянок є Закон України «Про оренду землі». Статтею 1 Закону України «Про оренду землі» (далі Закон), визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Орендодавцями землі відповідно до ч.1 ст.4 Закону є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Орендарями землі відповідно до ч.1 ст.5 Закону є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою. Право оренди земельної ділянки, відповідно до приписів ч. 5 ст. 6 Закону, підлягає державній реєстрації. Стаття 13 Закону вказує, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Спори, пов`язані з орендою землі, вирішуються у судовому порядку, на що вказує ст. 35 Закону України «Про оренду землі». Статтями 14, 18, 20 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди укладається у письмовій формі і набуває чинності після його державної реєстрації, яка проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 16 Закону укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Зазначена норма відповідає принципу свободи договору, передбаченому у ст. 6 та ст. 627 ЦК України. Крім того, вказані норми кореспондуються із ч. 3 ст. 203 ЦК України, що визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, а саме волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми. Разом із тим цивільні права та обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної державної реєстрації. Відповідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Як визначено ч.1,2 ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму. Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права, або уповноважена орендодавцем особа (частина перша, друга статті 761 ЦК України). Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за ним. Відповідно до п.1 ст.1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції станом на день виникнення спірних правовідносин) під державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) визнається офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч.1 ст.3 Закону, загальними засадами державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Згідно з нормою ч. 1 ст. 10 Закону, державним реєстратором є: 1) громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав; 2) нотаріус; 3) державний виконавець, приватний виконавець - у разі державної реєстрації обтяжень, накладених під час примусового виконання рішень відповідно до закону, а також у разі державної реєстрації припинення іпотеки у зв`язку з придбанням (передачею) за результатом прилюдних торгів (аукціонів) нерухомого майна, що є предметом іпотеки. Згідно з п.66 Порядку про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затв. Постановою КМУ №1127 від 25 грудня 2015 року (із змінами) для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені статтею 27 п.14 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та цим Порядком, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу. Частиною 3 статті 10 зазначеного Закону зобов`язано державного реєстратора встановлювати відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. У відповідності до вимог п. 5 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень повинно бути відмовлено у разі, якщо наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Крім того, у відповідності до вимог п. 2 ч.1 ст. 23 вищевказаного Закону розгляд заяви про державну реєстрацію прав може бути зупинено державним реєстратором виключно у випадку неподання заявником чи неотримання державним реєстратором у порядку, визначеному у пункті 3 частини третьої статті 10 цього Закону, інформації про зареєстровані до 1 січня 2013 року речові права на відповідне нерухоме майно, якщо наявність такої інформації є необхідною для державної реєстрації прав. З 01 січня 2013 року почала діяти нова система реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, передбачена викладеним у новій редакції Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно з абз.1, 2, 3 ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. Відповідно до норм ч.3 ст.26 вищевказаного закону відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону. Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації (стаття 18 Закону України «Про оренду землі» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Висновки суду по суті заявлених вимог Із урахуванням установлених обставин справи, досліджених доказів, пояснень сторін та їх представників, суд убачає виникнення між сторонами у даній справі цивільного спору з приводу визнання недійсним договорів оренди землі з підстави, визначеної ч.1 ст.203, ч.1 ст.125 ЦК України, повернення двох земельних ділянок позивачу, скасування державної реєстрації прав оренди. Правовідносини, які виникли між сторонами спору, врегульовані нормами спеціального Закону України «Про оренду землі», ЦК та ЗК України. а) щодо вимоги про визнання недійсними двох договорів оренди земельних ділянок: Позов у цій частині заявлено [PERSON] з тієї підстави, що оспорювані договори оренди земельних ділянок укладені з порушенням норм ч.1 ст.203, ч.1 ст. 215 ЦК України, так як положення цих договорів не можуть суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Як установлено у рішенні Липоводолинського районного суду Сумської області від 17 листопада 2022 року (справа № 581/409/22) у порядку спадкування за законом та за заповітом після смерті [PERSON] та його дочки [PERSON] [PERSON] з 27 лютого 2006 року та з 12 травня 2013 року набула право власності на вищевказані земельні ділянки площами 3,0855 га і 0,14 га (кадастрові номери кадастрові номери: 5923255100:02:003:0190, 5923255100:02:002:0222 відповідно) у розмірі 2/3 їх частин (1/3 після смерті рідної матері [PERSON] та 1/3 після смерті свого батька [PERSON] , який успадкував цю частину після смерті своєї дружини, при відмові прийняти спадщини після смерті свого батька братом позивачки на користь останньої). Станом на дати підписання [PERSON] двох оспорюваних договорів оренди з ТОВ «Мрія» щодо двох вищевказаних земельних ділянок (станом на 01 листопада 2006 року і 01 жовтня 2016 року) їх дійсним і законним співвласником у відповідних їх частинах була позивачка у даній справі, [PERSON] , і саме вона за змістом ч.1-2 ст.761 ЦК України, ч.1 ст. 4, ст 13 Закону України «Про оренду землі», а не покійна на даний час [PERSON] , повинна була виступати в якості одного із орендодавців, як однієї із сторін двох вищенаведених договорів оренди, у зазначені вище періоди часу. У матеріалах справи відсутні документальні відомості і докази, які б підтверджували надання відповідних повноважень [PERSON] за її життя на підписання оспорюваних двох договорів оренди землі від імені їх одного із співвласників [PERSON] , також [PERSON] , як установлено у рішеннях місцевого суду від 22 листопада 2021 року, 17 листопада 2022 року у справах № 581/283/21, 581/409/22, станом на вищезазначений час не мала правомірного статусу власника цих земельних ділянок, у неї не виникало ні право на спадщину після смерті їх законного власника [PERSON] та його спадкоємця [PERSON] , ні право власності на вищевказане нерухоме майно, що входить до складу спадщини після смерті зазначених двох осіб, а також їй не належали за її життя майнові права на ці дві земельні ділянки. Із урахуванням установлених фактів та наведених вище норм права, суд уважає, що оспорювані договори оренди землі укладені не їх співвласниками, включаючи і позивача, а неуповноваженою ними фізичною особою, яка не мала права на розпорядження двома зазначеними земельними ділянками ні самостійно за власною ініціативою, ні від імені позивачки у справі, тобто оспорювані два договори були укладені [PERSON] із ТОВ «Мрія» без дотримання норм ч.1-2 ст.761 ЦК України, ч.1 ст. 4, ст.13 Закону України «Про оренду землі» (у редакціях законів чинних на час виникнення спірних правовідносин), що призвело до порушення права позивача, як їх співвласника на володіння, користування цим майном, включаючи отримання орендної плати за це та подальше розпорядження цими земельними ділянками на власний розсуд, і відповідно на підставі ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України зазначені правочини ретроспективно підлягають визнанню в судовому порядку недійсними в тій частині, в якій позивачу належить право власності на них. Тому в цій частині позов підлягає частковому задоволенню до всіх трьох співвідповідачів в особі ТОВ «Мрія», як до орендаря (сторони) недійсного договору, та в особі залучених судом співвідповідачів [PERSON] , [PERSON] як до спадкоємців орендодавця [PERSON] (колишньої сторони) недійсного договору. Такі висновки місцевого суду узгоджуються із наближеними правовими позиціями, викладеними у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, у постановах Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2019 року в справі № 359/11363/15-ц, від 11 червня 2020 року в справі № 281/129/17, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17. б) щодо вимоги про зобов`язання повернути земельні ділянки: Мотивуючи позов у цій частині, позивачка посилалася на небажання в позасудовому порядку ТОВ «Мрія» повертати належні їй земельні ділянки, якими зазначене товариство користується на підставі оспорюваних договорів, чим створює перешкоди в користуванні її власністю. Позов в цій частині з підстави витребування майна від добросовісного набувача на підставі ст.388 ЦК України [PERSON] не заявлявся. Оцінюючи зазначені доводи та ураховуючи правову позицію, висловлену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, щодо правомочності суду самостійно здійснювати правильну правову кваліфікацію та застосування для прийняття судового рішення ті норми права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, суд уважає, що заявлена [PERSON] дана позовна вимога є похідною від первинної вимоги про визнання недійсними двох наведених вище договорів оренди землі і пов`язується із необхідністю застосування правових наслідків недійсності таких правочинів. За змістом ч.1 ст.216 ЦК України реституція, як спосіб захисту цивільного права за наслідками визнання договорів недійсним застосовується лише в разі наявності між сторонами спору з приводу укладеного договору, який судом визнано недійсним, що має місце у даній справі за установлених у ній фактичних обставин. При цьому, вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсних правочинів, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Із огляду на ці мотиви, суд уважає за необхідне зобов`язати відповідача ТОВ «Мрія» повернути позивачу відповідні земельні ділянки (в тій частині, в якій вони належать на праві власності позивачу), оскільки після визнання судом недійсними двох договорів оренди обов`язковим юридичним наслідком в силу вищенаведеного закону є повернення переданого майна за недійсним правочином тією стороною договору, у якої де-факто залишається таке майно. На думку суду, саме заявлення негаторного позову, який пов`язується із усуненням перешкод з боку зазначеного товариства в користуванні чи розпорядженні земельними ділянками позивача, є неналежним та відповідно неефективним способом захисту порушеного права [PERSON] та його застосування не призведе до відновлення того становища, яке існувало до укладення оспорюваних договорів. Також, на думку суду, позивачем правильно визначено спосіб захисту порушеного права шляхом повернення земельних ділянок позивачу, проте в обгрунтування його правової природи (підгрунття) наведені не ті норми права, які підлягають застосуванню судом при вирішенні даного спору. Такий висновок суду узгоджуються із схожими правовими позиціями, сформульованими судом касаційної інстанції у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц, у постановах Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі №916/1952/17, від 12 вересня 2019 у справі №915/1868/18, від 14 травня 2020 року у справі №916/1952/17, від 26 січня 2022 року у cправі № 924/637/20. Із урахуванням вищенаведених мотивів суду довід представника співвідповідача [PERSON] про обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту її права у виді визнання недійсним договору оренди землі замість витребування двох земельних ділянок, не є переконливим та не заслуговує на увагу, оскільки, на думку суду, оспорювані договори, хоча і були укладені у минулому з недотриманням вимог закону, проте у разі збереження їх дії протягом визначених у них строках спірні земельні ділянки будуть правомірно залишитися в користуванні ТОВ «Мрія», що практично перешкоджатиме [PERSON] у реалізації всіх її правомочностей в якості співвласника двох земельних ділянок, тому при оспоренні та незгоді одного зі співвласників цього майна із дією договорів оренди визнання цих правочинів недійсними із застосуванням наслідків їх недійсності є саме ефективним способом захисту порушеного права позивача. Такий висновок місцевого суду узгоджується із схожими правовими позиціями, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97), від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 у постанові ОП КГС ВС від 26 травня 2023 року у справі № 905/77/21, у постанові КГС ВС від 28 вересня 2022 року у справі № 910/6165/21. Також суд уважає непереконливим та таким, що не є підставою відмови у задоволенні заявленого позову в цій частині, довід представника співвідповідача [PERSON] про невизначення меж земельної ділянки позивачки на місцевості після визнання за нею права власності у відповідній частці в судовому порядку, оскільки виділення в натурі (на місцевості) частин належної [PERSON] двох земельних ділянок можна провести в порядку виконання рішення у даній справі за окремою процедурою відповідно до вимог земельного законодавства і це не є практичною перешкодою у поверненні відповідних частин земельних ділянок позивачу. Тому позов у цій частині підлягає частковому задоволенню до всіх трьох співвідповідачів із урахуванням наведених судом обгрунтувань. б) щодо вимоги про скасування державної реєстрації права оренди земельних ділянок Аналіз сутності заявленої вимоги формує у суду висновок про те, що вимога про скасування державної реєстрації права оренди за ТОВ «Мрія» є самостійною вимогою заявленою [PERSON] до суду та пов`язується із чиненням цій стороні перешкод у користуванні та розпорядженні її власністю. Як встановлено судом, на підставі спірних договорів оренди двох земельних ділянок (з додатковою угодою) права оренди за ТОВ «Мрія» 21 грудня 2016 року і 28 листопада 2015 року зареєстровано державними реєстраторами КП «Реєстраційно-інвентаризаційна служба» Вязівської сільської ради Сумської області та реєстраційної служби Липоводолинського районного управління юстиції Сумської області у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.54,59). Зі змісту наведених вище норм права у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно випливає висновок про те, що державна реєстрація не є способом набуття права власності, а цей правовий інститут виступає лише засобом підтвердження фактів набуття права власності на нерухоме майно, тобто для здійснення державної реєстрації прав на нерухоме майно повинно бути доведено факт набуття (виникнення) права власності у відповідної особи. Також з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права чи скасування державної реєстрації права оренди вищенаведений закон не передбачає. У пункті 46.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19) визначено, що відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (пункт 6.30 постанови від 2 липня 2019 року у справі № 48/340). Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц). Оскільки діюче законодавство в галузі державної реєстрації речових прав на нерухоме майно передбачає скасування державної реєстрації прав на інше речове право на підставі рішення суду, а також ураховуючи те, що судом у даній справі задоволена вимога про визнання недійсними двох договорів оренди земельних ділянок з поверненням останніх позивачу, то наявність оскаржуваних записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та рішень державного реєстратора про реєстрацію права оренди за ТОВ «Мрія» на підставі укладеним із ним [PERSON] двох договорів оренди перешкоджають позивачу в подальшому розпорядженні тією частиною тих земельних ділянок, право власності на які їй належать. Також суд уважає, що позивач за змістом заявленої вимоги в порядку усунення перешкод в користування та розпорядженні її власністю заявив суду вимогу про скасування державної реєстрації права оренди за відповідачем на дві спірні земельні ділянки, яку станом на день ухвалення даного судового рішення юридично неможливо задовольнити у спосіб скасування державної реєстрації права оренди за співвідповідачем ТОВ «Мрія» на зазначене майно у зв`язку зі зміною вищенаведеного законодавства з питань державної реєстрації речових прав, а тому порушене право позивача підлягає захисту в ефективний та законно діючий спосіб шляхом скасування рішення відповідного державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди на дві належні позивачу земельні ділянки із відповідними записами у державному реєстрі. До цього, таке незаконне втручання державного реєстратора за поданими орендарем документами на реєстрацію прав оренди за ним у мирне володіння майном [PERSON] у виді нерухомої спадщини підлягає усуненню судом, оскільки таке право практично гарантовано ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а про необхідність дотримання принципу законного володіння майном зазначалося у рішенні Великої Палати Європейського суду з прав людини від 22 червня 2004 року у справі «Броньовський проти Польщі» (п. 143), а також у п. 50 рішення Європейського суду з прав людини від 14 січня 2011 року у справі «Щокін проти України» (заяви №№ 23759/03 та 37943/06). Також вищенаведені мотиви місцевого суду щодо застосування норм матеріального права також узгоджується із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, у постановах Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 125/702/17, від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19-ц (провадження № 61-13586св20), від 20 квітня 2022 року у справі № 454/148/20. Тому заявлений позов є частково обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню до трьох відповідачів із урахуванням наведених судом мотивів та визначеного позивачем предмету позову, а обраний позивачем спосіб захисту її порушеного права є ефективним та забезпечить його реальне відновлення із урахуванням характеру порушеного права. Розподіл судових витрат по справі Відповідно до ст. 137, ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір, витрати на професійну правничу допомогу, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на співвідповідачів. [PERSON] , як особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (1 категорія), на підставі п. 10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за подання позовів до суду (а.с.40). Також позивачка понесла документально підтверджені витрати по сплаті поштових відправлень співвідповідачам по справі у виді їх відповідей на відзиви на позов, надсилання клопотання разом із додатками до суду, проведено листування, пов`язане із підготовкою позову до суду на загальну суму 644 грн. 70 коп., які відповідно до ст. 140 ЦПК України суд відносить до витрат, пов`язаних із вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи та підготовки до її розгляду (а.с.63,111,113-115, 125,178-180). Також між [PERSON] (клієнтом) та адвокатом Панченко А.В. (виконавцем) 28 лютого 2023 року укладено договір про надання правової допомоги, в п. 1.2, 4.2 визначено те, що обсяг послуг, що надається адвокатом клієнту визначається окремими заявами на правову допомогу, що є невід`ємними додатками до цього договору, а також розмір гонорару погоджується за взаємною згодою сторін та оформляється в формі заяви, які також є невід`ємними частинами цього договору (а.с.95,96). Як вбачається зі змісту заяви № 1 до вищенаведеного договору та детального опису наданних послуг вартість послуг за надання консультації, розробку позовної заяви та клопотання про витребування доказів, ознайомлення із наданими доказами, формування стратегії захисту сторони узгодили в розмірі 5000 грн, яка підлягала сплаті протягом 10 днів з моменту підписання даної заяви (а.с.97,191). Зі змісту заяви № 2 від 20 березня 2023 року до вищенаведеного договору вартість послуг за розробку відповіді на відзив, участь у судових засіданнях сторони узгодили в розмірі 4100 грн, яка підлягає сплаті на наданий адвокатом розрахунковий рахунок, зі змісту заяви № 3 від 09 травня 2023 року до вищенаведеного договору вартість послуг за участь у судових засіданнях сторони узгодили в розмірі 2300 грн, яка підлягає сплаті на наданий адвокатом розрахунковий рахунок (а.с.132,133). Відповідно до акту № 1 до заяви № 2 від 20 березня 2023 року клієнт прийняв надані послуги адвокатом за розробку відповіді на відзив та прийняття участі у судовову засіданні 09 травня 2023 року, оплату послуг в розмірі 4100 грн клієнтом внесено в повному обсязі, також як вбачається акту № 1 до заяви № 1 від 28 лютого 2023 року клієнт прийняв надані послуги адвокатом за консультацію, за розробку позову та клопотання про витребування доказів, оплату послуг в розмірі 5650 грн клієнтом внесено в повному обсязі (а.с.134,135). Також як убачається із детальних описів робіт, виконаних при наданні правничої допомоги у даній справі за ознайомлення з доказами, формування стратегії захисту, розробка позовної заяви та клопотань про витребування доказів адвокат витратив 12 годин, вартість цих послуг калькульована в розмірі 5650 грн, на розробку двох відповідей на позов витрачено сумарно 12 годин, вартість цих послуг оцінена сумарно в 3600 грн, за участь у трьох судових засіданнях орієнтовною тривалістю 8 годин, послуга оцінена в 9200 грн, всього визначено розмір витрат на правничу допомогу на загальну суму 16150 грн (а.с.126-127,191). У даній справі позивач разом зі своїм представником обрахували за їх згодою витрати на професійну правничу допомогу в сукупному розмірі 16150 грн 00 коп за надану їй протягом 32 годин професійну правничу допомогу адвокатом Панченко А.В., по актам виконаних робіт оплата адвокатом прийнята від клієнта в розмірі 9750 грн, проте фактичні чотирьохразові оплати послуг на рухунок адвоката проведені позивачем на її банківський рахунок складають 12050 грн, що підтверджується складеними договором, актами, заявами та розрахунками. Також представником позивача 09 травня 2023 року подана заява про понесення позивачем у даній справі витрат на професійну правничу допомогу станом на день її подання в розмірі 9100 грн (а.с. 33-34,99,128-131). Визначаючи розмір витрат за надану правничу допомогу, яку необхідно стягнути зі співвідповідачів на користь позивача, суд ураховує те, що дана справа за предметом та сутністю спору не є складною, хоча і пов`язується із заявленням трьох позовних вимог, час безпосередньої активної участі представника позивача у трьох судових засіданнях сумарно складає 2 год 09 хв, розумний час для надання консультацій, підготовки позовних матеріалів, клопотання про витребування доказів, відповідей на відзиви відповідачів (сукупного обсягу необхідного та розумного часу для таких робіт є період часу тривалістю п`ять годин), у певній мірі підвищене значення даної справи для сторін-фізичних осіб спору та юридичної особи-співвідповідача, яке стосується права користування землею позивача орендарем, та приймає до уваги те, що Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», який станом на час надання послуг та розгляду даної справи в суді втратив чинність. При цьому, суд практично співставляє та застосовує критерії реальності вищевказаних витрат, розумності їх обсягу та необхідності витрачання певного часу на надання послуг правового характеру з огляду на установлені обставини справи (перш за все ураховуючи незначну складність справи, усталеність судової практики з даного виду спорів, що надало можливість у нетривалий проміжок часу сформувати правову позицію представнику позивача по справі, підготувати відповідні документи тощо) та відомі суду дані про фінансовий стан сторін (позивач є непрацевлашованою фізичною особою, є постраждалою внаслідок Чорнобільської катастрофи, відповідач в особі ТОВ «Мрія» є госпрозрахунковою юридичною особою, яка не перебуває у стані позасудового припинення чи банкрутства, інші співвідповідачі є фізичими особами працездатного віку). Із урахуванням викладеного вище, при письмовому невизнанні трьома співвідповідачами у даній справі заявленого позову, які суд окремо розглядає в аспекті розподілу судових витрат в якості клопотання про зменшення розміру витрат за надану правничу допомогу, та з огляду на співмірність цих витрат із предметом спору, його незначну складність, фактичний обсяг наданих послуг, їх вищенаведену часткову обґрунтованість, суд відповідно до ч.2-5 ст.138 ЦПК України вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з співвідповідачів на користь позивача, підлягає визначенню у зменшеному розмірі в сумі 5000 грн (2800 грн складання позову до суду, надання юридичних консультацій, складання відповідей на відзиви, 2200 грн за участь представника позивача у трьох судових засіданнях), і саме такий сумарний розмір визначених витрат підлягає стягненню з співвідповідачів на користь позивача відповідно до ч.1,2 ст.141 ЦПК України, а саме по 1666 грн 66 коп. із кожного із них. При цьому, на думку суду, такі самостійні види послуг в якості «ознайомлення з наданими доказами, формування стратегії захисту» не є аргументованими і деталізованими у своєму змісті та охоплюються діями адвоката по фактичній підготовці позовної заяви, також витрати за ці послуги в розмірі їх вартості 5650 грн є неспівмірними із фактично наданим обсягом юридичної допомоги та мають бути виключені із загальної вартості наданих позивачу послуг правничої допомоги. Також суд ураховує те, що до співвідповідачів [PERSON] , [PERSON] , залучених судом за клопотанням позивача на стадії розгляду даної справи по суті в порядку ст. 51 ЦПК України, позивач окремо не заявляв позовних вимог до кожного із них, аргументуючи залучення цих осіб на стороні відповідача тим, що ці особи є правонаступниками [PERSON] , яка неправомірно діяла в договоірних відносинах із ТОВ «Мрія» в якості орендодавця, а тому суд розглядає цих співвідповідачів в якості сторони даного спору на рівні із відповідачем ТОВ «Мрія», в якості іншої сторони (правонаступників орендодавця) за оспорюваними правочинами і відповідно судом розподіл судових витрат проводиться на всіх трьох відповдачів по справі по трьом пов`язаним позовним вимогам пропорційно до розміру задоволених вимог. Такі висновки суду узгоджується із наближеними правовими позиціями, сформульованими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц, у постановах Верховного Суду від 18 серпня 2021 року № 300/3178/20, від 23 грудня 2021 року у справі № 923/560/17, від 10 листопада 2021 року у справі № 329/766/18, від 04 жовтня 2021 року у справі N 922/3436/20, від 25 травня 2021 року у справі N 910/7586/19, у додатковій постанові Верховного Суду від 19 липня 2021 року у справі N 910/16803/19. До цього, суд уважає надуманим і непереконливим довід представника співвідповідача [PERSON] про те, що сплачені позивачем кошти адвокату Панченко А.В. у чотирьох платіжних інструкціях на загальну суму 11400 грн не містили призначення платежу у виді підстави для їх перерахування саме за надану правничу допомогу, що унеможливлює розподіл судом таких витрат, на думку суду, не є переконливим, оскільки як вбачається зі змісту договору про надання правової допомоги, складених на його виконання заяв та актів виконаних робіт, зазначені проплати коштів проведені позивачем на надані платіжні реквізити адвоката саме на виконання договірних зобов`язань за надану позивачу адвокатом Панченко А.В. правову допомоги у межах строку дії зазначеного договору та саме на його виконання. Таким чином, загальна сума понесених позивачем судових витрат у даній справі становить 5644 грн 70 коп (644,70 грн + 5000 грн). Ураховуючи часткове задоволення позову у даній справі до трьох співвідповідачів по трьом немайновим вимогам, які не мають визначеного грошового еквіваленту, з підстав недостатніх правових обгрунтувань та визначення способів захисту порушеного права у позові по другій та по третій вимозі, суд уважає, що зі співвідповідачів необхідно стягнути на користь позивача по 1881 грн 56 коп з кожного із них повернення судових витрат по даній справі.

Outcome: partial