Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із заявою «Про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території», залучивши до розгляду у справі в якості заінтересованої особи ХАРКІВСЬКИЙ ВІДДІЛ ДЕРЖАВНОЇ РЕЄСТРАЦІЇ АКТІВ ЦИВІЛЬНОГО СТАНУ У ХАРКІВСЬКОМУ РАЙОНІ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ СХІДНОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ (М. ХАРКІВ), на обґрунтування якої зазначила, що вона є внутрішньо переміщеною особою з 31.03.2023 року й на даний час фактично проживає у селищі міського типу Нова Водолага Харківського району Харківської області. Раніше вона проживала в селищі міського типу Ківшарівка Харківської області, однак вимушена була переїхати. [INFO] у віці 88 років померла її мати - [PERSON] , [INFO] , яку вона поховала на сільському кладовищі в селі Богданівське (раніше Жовтневе) Харківської області. Цей факт підтверджується показаннями сусідів, бо будь-яких довідок про смерть отримати не виявилось за можливе внаслідок окупації села за місцем смерті матері з моменту повномасштабного вторгнення Російської Федерації та по теперішній час. Зазначила, що [PERSON] мала різні захворювання, як то: ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз тощо. Після її смерті вона зверталась до Харківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) проте у реєстрації смерті померлої їй відмовлено у зв`язку з відсутністю відповідних медичних документів. Вказала, що встановлення факту необхідне їй задля реалізації спадкових прав а тому просила встановити факт, що має юридичне значення, а саме: встановити факт смерті її мати громадянки України [PERSON] , [INFO] , місце народження: село Жовтневе Харківської області,- яка померла [INFO] в селі Богданівське Харківської області у віці 88 років, на час смерті зареєстрованої за адресом: [ADDRESS] (а. с. 1 - 4). Заявник [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що померла [PERSON] є її рідною матір`ю, яка мешкала в селі Богданівське Дворічанської селищної територіальної громади Куп`янського району Харківської області, та підчас окупації села з боку Російської Федерації померла за місцем мешкання [INFO] року й була похована на селищному цвинтарі 26.11.2022 року із дотриманням санітарних норм та правил поховання. Звернула увагу суду на те, що на час вказаної події в селі були відсутні будь-які засоби зв`язку, електропостачання, а також органи державної влади України. Мати померла у віці 88 років та за життя хворіла на астму, Паркінсона, мала серцеву не достатність, високий тиск та нездорові бронхи. До моменту смерті вона декілька днів перебувала у комі, проте більш детально розповісти про її стан вона не може, бо не має медичної освіти, та жодного сусіда, що залишався із ними в окупації на час смерті матері, не було з числа медиків. Пояснила, що [PERSON] померла за звичайних обставин, ніхто до неї насильницькі дії не вчиняв. Про те, що мати мертва, зробила висновок з того, що вона видихнула, пропав пульс на зап`ясті та на шиї, зник трус тіла й взагалі вона не дихала, про що дізналася після того, як до носа піднесла маленьке дзеркало. У похованні допомагали сусіди, які є свідками у справі. Фотокопій та актів тощо не має, оскільки техніку не було де підзарядити, щоб використати за призначенням. Представник заінтересованої особи - ХАРКІВСЬКОГО ВІДДІЛУ ДЕРЖАВНОЇ РЕЄСТРАЦІЇ АКТІВ ЦИВІЛЬНОГО СТАНУ У ХАРКІВСЬКОМУ РАЙОНІ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ СХІДНОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ (М. ХАРКІВ) - у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки не повідомив, заяв про відкладення або про розгляд справи за їх відсутності не надавав (а. с. 29, 31, 38, 39). Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно із частиною 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним давання представником заінтересованої особи особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності. Здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які заявник посилалась як на підставу своїх вимог, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: заслухавши пояснення заявника, свідків та дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд - у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави. Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо. При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів. Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом. Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, а тому справа перебувала на розгляді належного суду. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно із частиною 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно з частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Так, допитана в якості свідка [PERSON] у судовому засіданні показала, що з вісімдесятих років 20 століття мешкала у селі Богданівське Дворічанської селищної територіальної громади Куп`янського району Харківської області по сусідству із померлою на цей час [PERSON] . На час окупації села продовжувала перебувати за місцем мешкання аж до березня 2023 року, коли вона змогла вихати з відти. Сусідка [PERSON] дуже хворіла, була особою похилого віку та померла вдома [INFO] , про що їй стало відомо зі слів заявниці, яка запросила допомогти із похованням. Тому вона на власні очі бачила померлу та може свідчити про те, що ознак насильницької смерті в неї не було, та померла вона внаслідок тяжкої хвороби та віку. Підтверджує, що сумніві у смерті [PERSON] в неї не має, оскільки сусідка дійсно перестала дихати та пожовтіла. За життя відносини у їх родині були добрі, донька, яка є заявницею, дуже гарно відносилась до матері й не могла завдати їй шкоди. Ховали померлу наступного дня, на цвинтарі, після того як викопали відповідну за правилами яму. До місця поховання труну із тілом везли на коні, оскільки та той час автомобілів в селі вже не було. Звернула увагу суду на те, що сфотографувати похорон чи подзвонити до поліції або лікарні вони не мали можливості, бо майже з перших днів не стало у селі світла. Допитаний в якості свідка [PERSON] у судовому засіданні показав, що на час смерті [PERSON] мешкав з нею на сусідніх вилицях та добре її знав. У селі Богданівське Дворічанської селищної територіальної громади Куп`янського району Харківської області він проживав з 1996 року до березня 2023 року, а тому може свідчити про те, що з перших днів окупації села в них зникло світло, будь-який зв`язок. За померлою на час смерті доглядала донька, яка і є заявницею у цій справі. Вона не мала змоги оформити факт смерті відповідно до законів України, бо жодного представника державної влади у селі на той час вже не було. Також серед жителів, які залишились, медичних працівників не було, а тому ховали померлу вони із сусідами самі. Про смерть [PERSON] особисто він дізнався від інших сусідів, а не від [PERSON] , натомість допомагав їй із похороном матері. Зазначив, що поховали померлу на цвинтарі. Вона точно була мертва, оскільки не дихала та її шкіра пожовтіла. Будь-яких ознак насильницької смерті не було й ніхто про це не балакав. Родина померлої та заявниці була із нормальними родинними відносинами, вони любили один одного. Довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 6320-7001752696 від 31.03.2023 року підтверджено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресом: [ADDRESS] ,- фактично перемістилась і тимчасово проживає у селищі міського типу Нова Водолага Харківського району Харківської області (а. с. 5). Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища, сформованого 07 квітня 2023 року о 13:47:43 годині, за параметрами запиту « [PERSON] , [INFO] », вбачається наявність актового запису про шлюб № 5, складеного 08.06.1974 року виконавчим комітетом Богданівської сільської ради Дворічанського району Харківської області, згідно з яким [PERSON] та [PERSON] , зареєстрували шлюб 08.06.1974 року (а. с. 6). Зі свідоцтва про народження (серії [NUMBER] ), виданого 07.04.2023 року Нововодолазьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, [PERSON] народилася [INFO] , про що 01.10.1954 року Виконавчим комітетом Богданівської сільської ради Дворічанського району Харківської області складено відповідний актовий запис № 16 та її батьками зазначені: [PERSON] , в графі батько стоїть прочерк (а. с. 7). З відповіді ХАРКІВСЬКОГО ВІДДІЛУ ДЕРЖАВНОЇ РЕЄСТРАЦІЇ АКТІВ ЦИВІЛЬНОГО СТАНУ У ХАРКІВСЬКОМУ РАЙОНІ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ СХІДНОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ (М. ХАРКІВ) на адресу [PERSON] вбачається, що розглянувши її заяву (вхідний № 260-32.200-23-32.20 від 23.05.2023 року) щодо реєстрації смерті [PERSON] , [INFO] , померлої в селі Богданівське (Жовтневе) Дворічанського району Харківської області, їй запропоновано надати документи, передбачені пунктом 1 глави 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного станув Україні, а саме: встановленої форми лікарське свідоцтво смерть, або фельдшерське свідоцтво про смерть, лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою; повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть (а. с. 14 - 15). Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного хворого, наданої КНП ЦПСМСД Дворічанської селищної ради Куп`янського району 26.06.2023 року, убачається, що [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресом: [ADDRESS] , перебувала на обліку у медичному закладі з діагнозом: Ішемічна хвороба серця. Дифузний кардіосклероз. СН 2А-Б ст. Гіпертонічна хвороба 2 ст., ст 2. Ризик високий. Дисциркуляторна енцефалопатія 2 ст, з лікварною гіпертензією, вестибуло-атактичним синдромом. Хвороба Паркінсона. Бронхіальна астма. ЛН 2ст. Хронічний гастродуоденіт в стадії ремісії. ДОА. НФС2ст. Крім того, зазначено, що [PERSON] постійно хворіла з 2010 року, лікувалася амбулаторно, періодично стаціонарно в терапевтичному та неврологічному відділенні Дворічанської районної лікарні (а. с. 16 - 17). З копії паспорту громадянина України (серії [NUMBER] ), виданого Дворічанським РВ УМВС України в Харківській області 06.12.2001 року, вбачається, що [PERSON] народилась [INFO] в селі Жовтневе Дворічанського району Харківської області та з 20.03.1997 року була зареєстрована за адресом: [ADDRESS] (а. с. 20). Як убачається з копії паспорту громадянина України (серії [NUMBER] ), виданого Куп`янським МРВ УМВС України в Харківській області 08.09.2000 року, вбачається, що [PERSON] народилась [INFO] в селі Жовтневе Дворічанського району Харківської області (а. с. 21). Довідкою № 6329-5002709696 від 14.04.2023 року підтверджено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресом: [ADDRESS] ,- фактично перемістилась і тимчасово проживає у місті Харкові (а. с. 42). Згідно з відомостями довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 6324-7001755252 від 03.04.2023 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресом: [ADDRESS] ,- фактично перемістився і тимчасово проживає у селищі міського типу Рогань Харківської області (а. с. 45). Отже, заявник [PERSON] дійсно є внутрішньо переміщеною особою, перебувала у родинних стосунках із померлою в окупації [INFO] року за місцем своєї реєстрації та фактичного мешкання за адресом: [ADDRESS] ,- [PERSON] , яка була її рідною матір`ю, й поховала ту без офіційної реєстрації смерті на сільському цвинтарі із дотриманням звичаїв поховання та дотриманням санітарних норм та правил. Крім того, з огляду на роз`яснення, надані в листі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду № 985/0/208-21 від 22.04.2021 року, у разі вирішення питання про легалізацію смерті особи та тимчасово окупованій території України, визначеної згідно з чинним законодавством, надання відмови у проведенні державної реєстрації смерті з боку відповідного органу реєстрації актів цивільного стану не потрібне. Частиною 7 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України обумовлено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Зазначене положення процесуального закону також відтворене і в нормі права, визначеній частиною 1 статті 293 вказаного кодифікованого акту України, якою передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. При цьому пунктом 5 частини 2 цієї ж статті передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження й справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Положеннями частини 3 і 4 статті 49 Цивільного кодексу України унормовано, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Приписом частини 1 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України наведений перелік фактів, що підлягають встановленню в порядку окремого провадження, зокрема, й факт смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (пункт 8 наведеної норми права). Натомість, особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України встановлені статтею 317 зазначеного вище нормативно-правового кодифікованого акту України. Так, зі змісту абзацу 2 частини 1 зазначеної норми процесуального права вбачається, що заяву про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подано членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. При цьому як обумовлено частиною 2 і 4 вище зазначеної статті ці справи розглядаються судом невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду, а рішення підлягає негайному виконанню, а у випадку їх оскаржень - останнє не зупиняє його виконання. При цьому частиною 2 статті 319 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для їх одержання. Як убачається з положень пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Також, Верховний Суд України в пункті 13 цієї ж постанови роз`яснив, що заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються ним за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Так, заявниця стверджує, що смерть її матері громадянки України [PERSON] , [INFO] , настала [INFO] за місцем її постійного мешкання за адресом: [ADDRESS] ,- під час дії режиму воєнного стану на тимчасово окупованій території України, де відсутні будь-які державні органи, які б могли зафіксувати її смерть. Дійсно, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року, що затверджений Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022 року, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України введений воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Також, Указом Президента України № 133/2022 від 14.03.2022 року, затвердженим Законом України № 2119-ІХ від 15.03.2022 року, у зв`язку із триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб. Окрім того, Указом Президента України № 259/2022 від 18.04.2022 року, затвердженим Законом України № 2212-ІХ від 21.04.2022 року, у зв`язку із триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб. Відповідно до Указу Президента України № 341/2022 від 17.05.2022 року, що затверджений Законом України № 2263-ІХ від 22.05.2022 року, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану в України з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. В подальшому, на підставі Указу Президента України № 573/2022 від 12.08.2022 року, що затверджений Законом України № 2500-ІХ від 15.08.2022 року, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану в України з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. Згідно з Указом Президента України № 757/2022 від 07.11.2022 року, що затверджений Законом України № 2738-ІХ від 16.11.2022 року, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану в України з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб. У відповідності до Указу Президента України № 58/2023 від 06.02.2023 року, що затверджений Законом України № 2915-ІХ від 07.02.2023 року, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану в України з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб. Зараз, Указом Президента України № 254/2023 від 01.05.2023 року, що затверджений Законом України № 3057-ІХ від 02.05.2023 року, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану в України з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб Окрім того, відповідно до підпункту 3 пункту 4 Розділу VІІ Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 10 листопада 2022 року, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 75 від 25.04.2022 року (в редакції наказу № 147 від 08.07.2022 року (із змінами та доповненнями), зокрема наказом № 273 від 17.11.2022 року) Дворічанська селищна територіальна громада Куп`янського району Харківської області була віднесена до переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні). Також згідно з рядком UA63080050030067002 пункту 9 «Харківська область. Куп`янський район» розділу II «Тимчасово окуповані Російською Федерацією території України» Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, що затверджений наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022 року (із змінами та доповненнями, зокрема, на підставі наказу № 164 від 31.05.2023 року) село Богданівське Дворічанської селищної територіальної громади з 24.02.2022 року перебуває під тимчасовою окупацією. Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VІІ від 15.04.2014 року (зі змінами та доповненнями) у своїх статтях 1, 4 та 18 регламентує, що тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та особливий правовий режим порядку забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території, а також гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Як визначено пунктом 7 частини 1 статті 1-1 вищенаведеного законодавчого акта тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації. Крім того, згідно із абзацами 3 і 4 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасова окупація Російською Федерацією територій України, визначених частиною 1 статті 3 цього Закону, незалежно від її тривалості, є незаконною і не створює для Російської Федерації жодних територіальних прав. За державою Україна, територіальними громадами сіл, селищ, міст, розташованих на тимчасово окупованій території, органами державної влади, органами місцевого самоврядування та іншими суб`єктами публічного права зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території. Відповідно до приписів статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» № 2398-VI від 01.07.2010 року державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров`я, де настала смерть, та інших осіб, на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем його поховання. При цьому в пункті 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/2 від 18.10.2000 року, передбачено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті, зокрема є: паспорт та лікарське свідоцтво про смерть форми № 106/о, затверджене наказом Міністерства охорони здоров`я України № 545 від 08.08.2006 року, або рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Виходячи з наведеного як на момент смерті [PERSON] , так й на момент розгляду цієї справи судом, в Україні з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введений й продовжений, зокрема, з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб воєнний стан. Також з огляду на вищевикладені фактичні обставини місце смерті [PERSON] - село Богданівське Дворічанської селищної територіальної громади Куп`янського району Харківської області - з 24.02.2022 року по теперішній час перебуває під тимчасовою окупацією Російською Федерацією. Наведене є безумовною підставою задля висновку про те, що [PERSON] померла під час та на території тимчасово окупованої Російською Федерацією, тобто там, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, що є загально відомою обставиною, яка за приписом частини 3 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України визнається судом загальновідомою та не потребує доказування. Відтак, заявник [PERSON] дійсно з об`єктивних причин не може зареєструвати факт смерті її матері в певний час та за певних обставин органом державної реєстрації актів цивільного стану, а тому єдиною підставою для такої реєстрації є рішення суду про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України. Як встановлено у ході судового розгляду справи, факт смерті на тимчасово окупованій території України, про встановлення якого просить заявниця, має для неї юридичне значення, оскільки породжує певні правові наслідки: отримання свідоцтва про смерть [PERSON] у відповідному відділі ДРАЦС, а також оформлення й отримання соціальної допомоги, спадщини тощо. Крім того, [PERSON] є належним заявником, так як від встановлення факту смерті [PERSON] залежить виникнення її особистих чи майнових прав як рідної доньки померлої, чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення, а також заявниця не має іншої можливості одержати у державному органі реєстрації актів цивільного стану документ (свідоцтво про смерть), який посвідчує факт, що має юридичне значення, а саме: факт смерті її рідної матері на тимчасово окупованій території України, визначеній чинним законодавством. Статтею 55 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року Законом № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частин 1 та 2 статті 124 Основного Закону нашої держави делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Рішенням Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 року (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) визначено, що частину 2 статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Зміни до Конституції України, запроваджені Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» № 1401-VIII від 02.06.2016 року, не призводять до втрати значення наведеного Рішення Конституційного Суду України у контексті права на доступ до суду. Також, Конституційний Суд України у своєму рішенні № 8-рп/2002 від 07.05.2002 року (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) визначив, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право, а за змістом частини 2 статті 4 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Окрім того, приписи положення 4 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477 від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) покладають на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, учинену 04.11.1950 року Високими Договірними Сторонами в Римі і ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, та Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Таким чином, наведені зобов`язання вимагають від нашої держави обов`язкового вживання судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав своїх громадян, зокрема, заявника. А тому, ухвалюючи це рішення та оцінюючи докази, суд ураховує практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права та керується рішеннями Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Лоізіду проти Туреччини» ("Loizidou v. Turkey") від 18.12.1996 року, «Кіпр проти Туреччини» ("Cyprus v. Turkey" від 10.05.2001 рок), а також проти Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Молдови та Росії» ("Mozer v. the Republic of Moldova and Russia") від 23.02.2016 року, "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. При цьому, виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх мінімальних прав, що їм належать. Тому, враховуючи наведене, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, суди у такій категорії справ мають брати до ваги докази у всій їх сукупності. Приходячи до такого, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки породжує правові наслідки лише для заявника, так як у разі відмови у задоволенні її заяви вона буде позбавлена права встановити у іншій спосіб факт смерті її рідної матері. Враховуючи викладене, на підставі аналізу вищезазначеного, суд впевнився, що заява [PERSON] є обґрунтованою і підлягає задоволенню, оскільки нею у законний спосіб доведено, що від встановлення цього юридично значимого для заявника факту залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких вона особисто і вимушено бере участь через тимчасову окупацію частини території України, й не існує іншого, окрім судового, порядку його встановлення, та його визнання не пов`язане з вирішенням спору про право. Таким чином, з огляду на наведені норми закону, проаналізувавши всі наявні і досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд доходить до висновку про обґрунтованість вимог заявника та можливість задоволення її заяви шляхом встановлення факту смерті громадянки України [PERSON] , [INFO] , уродженки села Жовтневе Харківської області, жіночої статі, яка померла [INFO] в селі Богданівське Харківської області у віці 88 років, причина смерті: невідома. На підставі абзацу 1 частини 4 статті 317 та пункту 8 частини 1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України рішення суду підлягає негайному виконанню. У відповідності із приписами частини 7 статті 294 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати не відшкодовуються, й оскільки на підставі пункту 21 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 08.07.2011 року (зі змінами та доповненнями) у справах за заявами про встановлення факту народження або смерті, поданих у зв`язку із воєнним станом, надзвичайним станом, збройною агресією, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру, заявники звільняються під час розгляду справи в усіх судових інстанціях від сплати судового збору, судові витрати по справі згідно з положеннями статті 141 вище наведеного кодифікованого закону України слід компенсувати за рахунок держави На підставі викладеного,

Outcome: approved