Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-11 00:00:00

У лютому 2023 року [PERSON] звернулася в Дарницький районний суд м. Києва із позовною заявою до [PERSON] , в якій просила суд визнати автомобіль марки «BMW» модель «Х5», державний реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] , спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визначити [PERSON] 1/2 частку вказаного автомобіля. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Сторони із 2004 року проживали однією сім`єю, а з 19.06.2010 року між ними був зареєстрований шлюб. За час спільного проживання у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 15.06.2011 подружжя набули право власності на автомобіль «BMW» модель «Х5», 2011 року випуску. Враховуючи, що стороною за контрактом № 11-668А від 07.04.2011 на придбання автомобіля був [PERSON] , який здійснював оплату за вказаний автомобіль, то він був зареєстрований саме за відповідачем, про що свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02.01.2018 у справі № 1-кс/760/178/18 на вищевказаний автомобіль накладено арешт. Вироком Вищого антикорупційного суду від 30.07.2021 відносно [PERSON] у справі № 752/7440/18 застосовано конфіскацію всього належного йому на праві власності майна. Позивач вважає, що у відповідності до ст. ст. 60,70 СК України, зазначений автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, однак зареєстрований за відповідачем і на нього накладено арешт, тому позивач позбавлена можливості розпоряджатися своєю часткою у спільному майні, що є грубим порушенням її прав, що і стало підставою для звернення до суду з позовом. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Заставенко М.О. від 07.03.2023 відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, Національне антикорупційне бюро України. 28.03.2023 до суду надійшли письмові пояснення особи, уповноваженої діяти від імені Національного антикорупційного бюро України, у яких викладена наступна позиція третьої особи щодо заявлених позовних вимог. Під час досудового розслідування кримінального провадження ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 02.01.2018 було частково задоволено клопотання детектива Національного бюро про арешт майна [PERSON] та відмовлено у накладенні арешту на майно, яке зареєстроване за дружиною [PERSON] - [PERSON] та на майно, яке є спільною сумісною власністю сторін. Тобто, слідчим суддею під час розгляду клопотання було здійснено правовий аналіз належності майна підозрюваного [PERSON] як до його особистої приватної власності, так і до майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Ухвалюючи 30.07.2021 вирок відносно [PERSON] . Вищий антикорупційний суд вирішив також питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження та зазначив, що оскільки судом призначено покарання у вигляді конфіскації майно обвинуваченого, тому не підлягають скасуванню арешти, в тому числі і той, яким накладено арешт на спірний автомобіль. Відтак питання щодо доцільності та обґрунтованості накладення арешту на автомобіль «BMW» модель «Х5», державний реєстраційний номер [NUMBER] , який, як стверджує позивач, є спільною сумісною власністю подружжя, досліджувалося слідчим суддею під час досудового розслідування, а щодо його скасування - судом під час ухвалення вироку. З моменту арешту спірного автомобіля по даний час позивач [PERSON] будь яких клопотань до суду щодо скасування накладеного на автомобіль арешту з обґрунтуванням його належності до спільної сумісної власності подружжя не подавала. З огляду на те, що вироку суду відносно [PERSON] набрав законної сили, та за змістом ст. ст. 346, 354 ЦК України, а також ст. 59 КК України, право власності на спірний автомобіль на даний час належить державі. Також представник третьої особи зазначив, що заявлені позивачем вимоги є некоректними та безпідставними, оскільки, по перше не сприяють захисту та не можуть захистити будь яке майнове право позивача, а по друге - пред`явлені не до тієї особи, яка їх порушила, чи порушує. Позивачем не доведено, що між нею та чоловіком існує спір щодо вказаного майна та вони не змогли дійти згоди щодо його поділу. Вважає, що подання вказаного позову до суду має ознаки створення штучного спору, оскільки не містить обґрунтування щодо порушення будь яких прав позивача, та має на меті уникнення виконання судового рішення, яке набрало законної сили та з метою перешкоджання можливій конфіскації. 16.05.2023 до суду від [PERSON] , через адміністрацію Державної установи «Київський слідчий ізолятор», надійшла заява про проведення підготовчого засідання у його відсутність. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 31.05.2023 закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті. 27.06.2023 до суду від [PERSON] , через адміністрацію Державної установи «Київський слідчий ізолятор», надійшла заява в якій відповідач визнав заявлені позовні вимоги, просив прийняти рішення відповідно до вимог закону та судовий розгляд здійснювати без його участі. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Представник третьої особи заперечував щодо задоволення заявлених вимог та просив відмовити [PERSON] . Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що з 19.06.2010 року між сторонами зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , виданий 19.06.2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві. У [PERSON] та [PERSON] народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що свідчать копії свідоцтв про їх народження. За відповідачем [PERSON] з 15.06.2011 року зареєстровано право власності на автомобіль марки «BMW» модель «Х5», 2001 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (ст. 61 СК України). За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 13.02.2020 року по справі № 320/3072/18. Як роз`яснено у п.п. 23-24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4ст. 65 СК України). Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, з огляду на наявні в справі докази, вбачається, що автомобіль марки «BMW» модель «Х5», 2011 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , позивачем та відповідачем було набуто у власність під час шлюбу, проте право власності на нього зареєстровано лише за відповідачем. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1ст. 71 СК України). Таким чином, як позивачу, так і відповідачу, відповідно до ст. 63 СК України належить право власності на 1/2 частину автомобіля «BMW» модель «Х5», 2011 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , оскільки він є їх сумісною власністю, набутою під час шлюбу. Судом також встановлено, що ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02.01.2018 у справі № 1-кс/760/178/18 на автомобіль автомобіля «BMW» модель «Х5», 2011 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , в межах кримінального провадження накладено арешт. Вироком Вищого антикорупційного суду від 30.07.2021 у справі № 752/7440/18 [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України та відносно нього застосовано конфіскацію всього належного йому на праві власності майна. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Поділ спільного майна та визнання права на частку в спільному майні як приватно-правова категорія, покликана забезпечити визначеність в приватних відносинах та захист прав та інтересів або ж їх відновлювати. Натомість ініціювання спору про поділ спільного майна та визнання права на частку в спільному майні не для захисту прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, поділ спільного майна та визнання права на частку в спільному майні) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин. Враховуючи те, що заявлені позовні вимоги стосуються майна, яке знаходиться під обтяженням, арешт цього майна проводився для забезпечення конфіскації на користь держави, вироку суду щодо конфіскації на даний час перебуває на виконанні в Обухівському відділі державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є не ефективним у даному випадку. Крім того, позивачем не визначено склад відповідачів у даній справі. Заявлені позовні вимоги про поділ арештованого майна, яке підлягає конфіскації і зверненню в дохід держави, безпосередньо стосуються прав держави, представником інтересів якої в цьому випадку є відповідне управління ДФС у м. Києві (орган, який представляє інтереси держави у питаннях конфіскації майна), оскільки у випадку задоволення позову обсяг майна, яке може бути звернуте в дохід держави, істотно зменшиться. Позивачем до участі у справі як співвідповідача не було залучено особу, на чиї права та обов`язки впливає рішення у цій справі. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed