Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-03 00:00:00

\~ \~ \~ \~16.03.2023 року від [PERSON] до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява до [PERSON] та [PERSON] , за результатами розгляду якої позивач просить: визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля «Volkswagen Caddy», легковий універсал, номер шасі (кузов рама) [NUMBER] , державний номер [NUMBER] (попередній), укладений 28.04.2021 р. між [PERSON] та [PERSON] ; визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаного автомобіля. \~ \~ \~ \~В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він перебував у шлюбі з [PERSON] з 21.09.1991 року, зареєстрованому виконкомом Григорівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, актовий запис №17. Заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 28.11.2018 року по справі № 331/2597/18 шлюб між ними розірвано. У період перебування у шлюбі, 28.09.2007 року було придбано автомобіль «Volkswagen Caddy» державний реєстраційний номер [NUMBER] , який зареєстровано на ім`я дружини. У період часу з 22.08.2018 року по 23.08.2018 року автомобіль, який знаходився у дворі будинку [ADDRESS] , зник. Колишня дружина, [PERSON] відмовилася повідомити місце знаходження автомобіля, а також повернути чи продати його і поділити кошти. Не маючи змоги самостійно отримати інформацію про власника автомобіля, [PERSON] звернувся до суду з клопотанням про витребування доказів до подання позовної заяви. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11.01.2023 року від регіонального сервісного центру ГСЦ МСВ у Запорізькій області витребувано інформацію про те, за ким на теперішній час зареєстровано право власності на автомобіль «Volkswagen Caddy» державний реєстраційний номер [NUMBER] , власник [PERSON] . З отриманої інформації вбачається, що між відповідачами, [PERSON] (колишня дружина) та [PERSON] (донька), 28.04.2021 року було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля «Volkswagen Caddy» легковий універсал, номер шасі (кузов, рама) [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] . На підставі викладеного, позивач змушений звернутись до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, та визнання права власності на частину автомобіля, з метою захисту своїх порушених прав. Позивач [PERSON] , надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідачі по справі [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, хоча про час день та місце слухання справи повідомлялися належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справі поштові відправлення та телефонограми. Причини неявки суду не повідомили, заперечень стосовно позовних вимог позивача не надали. Відповідно до ч. 1\~ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до ч.3\~ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Таким чином, згідно з вимогами ст.ст. 128, 131 ЦПК України, відповідачі повідомлені про час та місце слухання справи за адресою їх місцем проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку та не з`явилися у судове засідання без поважних причин. Статтею 210\~ЦПК України\~визначено,\~що суд\~має розпочати\~розгляд справи\~по суті\~не пізніше\~ніж через\~шістдесят днів\~з дня\~відкриття провадження\~у справі,\~а у\~випадку продовження\~строку підготовчого\~провадження -\~не пізніше\~наступного дня\~з дня\~закінчення такого\~строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Крім того, однією з основних вимог до поведінки судді, закріплених у ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» : - при здійсненні правосуддя дотримуватися вимог Конституції та законів України, забезпечувати повний, всебічний та об`єктивний розгляд судових справ з дотриманням установлених законом строків. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких є не допустити судовий процес у безладний рух. \~ \~ \~ \~З рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998р. та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001р. вбачається, що право на суд не є абсолютним та воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Виходячи з зазначених нормативно-правових актів України, наведених рішень Європейського суду з прав людини, взявши до уваги заяву представника позивача та з урахуванням того, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з`явився у судове засідання без поважних причин, суд у відповідності до\~статті 280 ЦПК України приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідачів по справі та провести заочний розгляд справи та ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказах. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Ухвалою суду від 20 березня 2023 року зазначену справу прийнято до розгляду та відкрито провадження, вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Призначено справу у підготовче судове засідання (а.с. 27-28) Ухвалою суду від 19 квітня 2023 року підготовче судове засідання по справі, відкладено\~на\~07\~червня 2023\~року \~10.00\~годин.\~Продовжено строк\~проведення\~підготовчого\~провадження по\~справі\~до 07\~червня 2023\~року. (а.с. 36-37) Ухвалою суду від 07 червня 2023 року підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Зобов`язано Регіональний\~сервісний\~центр МВС\~в\~Запорізькій\~області \~у\~строк до\~03\~липня\~2023\~року\~надіслати на\~адресу суду\~письмову інформацію\~про те,\~за ким\~на теперішній\~час зареєстровано\~право власності\~на автомобіль\~«Volkswagen\~Caddy»\~легковий універсал,\~номер шассі\~(кузов,\~рама)\~ [NUMBER] ,\~номер двигуна\~ [NUMBER] ,\~державний реєстраційний\~номер [NUMBER] . (а.с. 50-51) Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, взявши до уваги заяву представника позивача, приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що з 21.09.1991 року [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] , який розірвано на підставі заочного рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 28.11.2018 року по справі № 331/2597/18. (а.с. 12) У період перебування у шлюбі, 28.09.2007 року було придбано автомобіль «Volkswagen Caddy» державний реєстраційний номер [NUMBER] , який зареєстровано на ім`я [PERSON] (а.с. 11) У період часу з 22.08.2018 року по 23.08.2018 року автомобіль, який знаходився у дворі будинку [ADDRESS] , зник. [PERSON] відмовилася повідомити місце знаходження автомобіля, а також повернути чи продати його і поділити кошти. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11.01.2023 року від регіонального сервісного центру ГСЦ МСВ у Запорізькій області витребувано інформацію про те, за ким на теперішній час зареєстровано право власності на автомобіль «Volkswagen Caddy» державний реєстраційний номер [NUMBER] , власник [PERSON] . (а.с. 10) З отриманої інформації вбачається, що між відповідачами, [PERSON] (колишня дружина) та [PERSON] (донька), 28.04.2021 року було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля «Volkswagen Caddy» легковий універсал, номер шасі (кузов, рама) [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] . (а.с. 22) Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Конструкція норми\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно з\~статтею 63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За приписами частини першої\~статті 68 СК України\~розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша\~статті 69 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша\~статті 69 СК України). Відповідно до вимог\~статті 70 СК України\~в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно зі\~статтею 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. За змістом частини третьої\~статті 368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.ч. 2,4\~ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Як роз`яснено у пунктах 23, 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Таким чином, право спільної сумісної власності сторін на спірні квартири презюмується, якщо сторонами не доведено іншого. У рішенні Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012 зазначено, що «відповідно до Конституції кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї, включаючи й рівність у майнових відносинах», які регулюються положеннями Сімейного та Цивільного кодексів. Суд нагадав, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що пожитки, набуті подружжям за час шлюбу, належать дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку. Відповідно, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і таким об`єктом може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Аналіз статей 60, 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте подружжям в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Частина 4 ст. 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У частині першої, другої статті 369 ЦК України передбачена, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2022 року в справі № 645/995/17 (провадження № 61-905св20), з посиланням на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20), вказано, що: «пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину. З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому, укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від22 червня 2017 року у справі N0 6-3058цс16. Водночас із зазначеної постанови випливає, що для визнання договору недійсним суду слід також встановити недобросовісність того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна. Велика Палата Верховного Суду вважає, що положення частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним. Тому Велика Палата Верховного Суду відступила від зазначеного висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-3058цс16. Сформульовані вище висновки частково не узгоджуються з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, наведеного в зазначеній постанові, шляхом уточнення, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором». Аналізуючи перелічені норми цивільного права, взявши до уваги надані стороною позивача докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання\~недійсним договору\~купівлі-продажу\~автомобіля,\~та визнання\~права власності\~на \~частину автомобіля є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позовної заяви до суду позивач по справі [PERSON] сплатив судові витрати при розгляді справи: а саме судовий збір у сумі 2147,20 грн. (а.с. 3), а тому, оскільки позов задоволено сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача по справі.

Outcome: approved