Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю. Свої вимоги позивач мотивує тим, що ним, відповідачем та їх батьками [PERSON] та [PERSON] було приватизовано в рівних частинах (по частині кожному) квартира [ADDRESS] . [INFO] померла [PERSON] , [INFO] помер [PERSON] . На даний час після прийняття спадщини він (позивач) є власником частин квартири, в якій він постійно проживає та зареєстрований зі своєю сім`єю. Як зазначає позивач, на початку 2000-х років відповідач вибув на постійне проживання до Російської Федерації, є громадянином РФ з 2010 року, фактично припинив користування квартирою, опікуватись сплатою комунальних платежів та будь-якими іншими витратами на підтримання та утримання квартири, не надавав грошові кошти на зазначені витрати, не проживає та був знятий з реєстрації у спірній квартирі. Крім того, відповідач як спадкоємець першої черги після смерті батьків не подавав заяви про прийняття спадщини і не претендував на отримання частки спадкового майна. Він (позивач) протягом останніх більше 20 років постійно проживає у квартирі та починаючи з 2001 року користувався цим майном спільно з батьками, а починаючи з 2022 року одноособово користується і володіє квартирою, самостійно підтримує квартиру в належному стані, робить поточний та капітальний ремонт, сплачує комунальні послуги тощо. Посилаючись на викладені обставини, позивач вважає, що він має достатньо підстав для визнання права власності на зазначене нерухоме майно за набувальною давністю, оскільки відкрито і добросовісно володіє та користується ним понад 20 років, сплачує комунальні та інші послуги, дбає про збереження майна, а тому просить визнати за ним право власності на частину квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , за набувальною давністю. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 26.12.2022 року позовну заяву залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 29.12.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 27.02.2023 року витребувано з Центру надання адміністративних послуг Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації відомості щодо реєстрації та/або, якщо вибув, коли та з якої причини [PERSON] , [INFO] , місце реєстрації: [ADDRESS] ; витребувано з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про факт здійснення громадянином російської федерації [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] , паспорт громадянина російської федерації № [NUMBER] , виданий 26.02.2020 року, перетину державного кордону України з метою в`їзду/виїзду в період з 01.01.2010 року по 31.12.2022 року, а у випадку здійснення перетину державного кордону України в зазначений вище період, надати інформацію про дати його в`їзду на територію України та виїзду з території України. Ухвалою суду від 10.04.2023 року закрито підготовче провадження у вказаній справі та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила про їх задоволення. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про розгляд справи повідомлялася належним чином, у тому числі шляхом опублікування відповідного оголошення на веб-порталі судової влади України, не повідомив про причину неявки, а також не подав відзив. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що між сторонами мають місце цивільні правовідносини, пов`язані із спорами про право власності, позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 13.04.1993 року, квартира [ADDRESS] належала [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях. [INFO] померла [PERSON] [INFO] помер [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.09.2022 року, позивач успадкував 2/4 частин спірної квартири, з яких частина належала дружині спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкоємцем якої був спадкодавець [PERSON] , який фактично прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. За даними з Реєстру територіальної громади м.Києва від 26.12.2022 року, у спірній квартирі зареєстровані позивач та [PERSON] . Згідно листа про надання інформації від 14.03.2023 року № 102/05/30-1129, відповідач [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 19.06.1985 року по 03.05.1996 року, вибув у м.Тольятті на роботу по телеграмі. Згідно копій квитанцій, позивачем здійснюються оплата за житлово-комунальні послуги за спірну квартиру. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , кожен окремо, пояснили, що знають сторін, відповідача востаннє бачили 20 років тому, у квартирі проживає позивач, відповідач не проживає, на похорон батьків не приїздив. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи питання про наявність підстав для визнання права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю, суд враховує таке. За змістом частин 1 та 4 статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, зі змісту вказаної норми ЦК України, а також роз`яснень, які містяться у п. 9 постанови пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй постанові «По судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 за № 5, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчать про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності. Право власності належить до числа таких суб`єктивних прав, які можуть виникнути при наявності певного юридичного складу. Так, виходячи зі змісту частини 1 статті 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, та які у сукупності повинен довести позивач (статті 13, 81 ЦПК України), є: законність об`єкту володіння; добросовісність заволодіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (строк володіння); безтитульність володіння. Добросовісність володіння визначається поведінкою, діями фактичного володільця на момент передачі йому майна (на початковий момент), який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Незаконний володілець на протязі всього володіння майном має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Безтитульність володіння передбачає, що право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Крім того, оскільки право власності за набувальною давністю набувається за рішенням суду, то на момент прийняття рішення право володіння позивача не має бути припинено. Тобто, під безтитульністю володіння слід розуміти фактичне володіння, яке не спирається на які-небудь правові підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови) Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16ЦК, а також частини четвертої статті 344ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 Постанови) Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). (п. 14 Постанови). Відповідно до правового висновку, якого дійшла Велика палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження №12-291гс18), правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). За ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.ч. 5-6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В ст. 89 ЦПК України законодавець закріпив, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, сул приходить до висновку, що позивач фактично володіє спірною часткою квартири без будь-якого правового титулу більше двадцяти років, володіння позивача є відкритим і безперервним. Також судом не встановлено обставин, які свідчать про недобросовісне заволодіння позивачем спірною частиною квартири. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на спірну частину квартири. На підставі викладеного,

Outcome: approved