Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-02 00:00:00

19.04.2023 Акціонерне товариство «Універсал Банк звернуло до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 3% річних за прострочення виконання зобов`язань. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11.08.2011 у справі № 2-1238 солідарно з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] стягнуто на користь банку заборгованість за кредитним договором № 24/128-07К від 29.08.2007 в розмірі 39519,30 доларів США, що по курсу НБУ станом на день винесення рішення становить 315000,44 грн., а також 1820,00 судових витрат. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 24.04.2012 рішення Галицького районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким з [PERSON] стягнуто на користь банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 35462,20 доларів США. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Однак, незважаючи на наявність судового рішення, яке набрало законної сили, таке не виконано, а відтак грошове зобов`язання продовжує існувати. У зв`язку з цим позивач просить стягнути з відповідачки 3% річних за період прострочення з 01.04.2020 по 23.02.2022 в розмірі 1359,98 доларів США. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 17.05.2023 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання представник позивача не з`явився разом з тим в позовній заяві вказав, що у випадку його неявки не заперечує проти розгляду справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить такі задовольнити. Не заперечує проти постановлення заочного рішення. Відповідачка в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову зазначаючи, що не згодна із стягненням боргу у іноземній валюті, а також з відмовою відповідача провести реструктуризацію заборгованості. Заслухавши відповідачку, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом установлено, що 29.08.2007 між фізичною особою [PERSON] (Позичальник) та Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» (08.07.2009 змінено найменування на ПАТ «Універсал Банк»; 28.12.2018 змінено найменування на АТ «Універсал Банк») (Кредитор), укладено Кредитний договір № 24/128-07К, за умовами якого відповідачка отримала від позивача кредит у сумі 94000,00 доларів США. З кінцевою датою погашення до 28.08.2026. Відповідачка не виконувала зобов`язання за договором протягом тривалого часу, не сплачувала належні періодичні платежі, в результаті чого виникла заборгованість за користування кредитними коштами. У зв`язку з цим банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11.08.2011 у справі № 2-1238 солідарно з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] стягнуто на користь банку заборгованість за кредитним договором № 24/128-07К від 29.08.2007 в розмірі 39519,30 доларів США, що по курсу НБУ станом на день винесення рішення становить 315000,44 грн., а також 1820,00 судових витрат. 24.04.2012 колегією суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області скасовано рішення Галицького районного суду в частині задоволення позову та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково та з [PERSON] стягнуто на користь банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 35462,20 доларів США заборгованості за кредитним договором. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Як стверджує позивач, відповідачка до цього часу рішення суду не виконала, заборгованість за кредитним договором не погасила. У свою чергу відповідачка доказів протилежного суду не подала. Надані відповідачкою в судовому засіданні пояснення не впливають на її обов`язок перед позивачем щодо належного виконання умов кредитного договору. Вирішуючи позов, суд враховує, що за змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, що зазначено у ст. 599 ЦК України Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За приписами ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/190/18. В спірних правовідносинах про стягнення коштів, саме по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК. При цьому, відповідно до положень ч. 1 ст. 1046 і ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням з боку позичальника є повернення коштів саме в тій валюті, яку визначено договором. У разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні, стягувачем має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума саме в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16. Аналогічні висновки містяться також у постановах Великої Палати від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц та від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц. Тобто, якщо зобов`язання є в іноземній валюті, боржник повинен виконати його саме в іноземній валюті, а перерахування суми в національній валюті за офіційним курсом НБУ на дату винесення судового рішення не вважається належним виконанням. Витрати, пов`язані з валютообмінними операціями та інші витрати, пов`язані з перерахуванням коштів, покладаються на боржника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц). За таких обставин позивач має право на отримання компенсації від боржника в виді трьох відсотків річних внаслідок тривалого невиконання судового рішення. Вказана компенсація підлягає стягненню у валюті зобов`язання, а саме у доларах США. А отже позов підлягає задоволенню в повному обсязі. За змістом ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, обгрунтованість позовних вимог повне в повному обсязі, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сплачена позивачем сума судового збору в повному обсязі. З огляду на викладене,

Outcome: approved