Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій зазначив, що він тривалий час є квартиронаймачем квартири [ADDRESS] , в якій зареєстровані відповідачі, але не проживають у ньому з 2010 року. Факт реєстрації місця проживання відповідачів у згаданій квартирі перешкоджає позивачу реалізувати його право користування на квартиру; позивач вимушений сплачувати за відповідачів за комунальні послуги, якими останні не користуються. Крім того, повноцінно скористатись субсидією по оплаті комунальних послуг не має змоги. У зв`язку з наведеним, позивач просить суд позбавити відповідачів права користування квартирою [ADDRESS] . У відзиві на позовну заяву представник відповідачів просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивача, посилаючись на те, що [PERSON] постійно перешкоджав відповідачам проживати в квартирі, а після розлучення з [PERSON] позивач вигнав відповідачів з квартири, мотивуючи це тим, що нібито квартиру було надано державою лише йому і він є одноосібним власником квартири. Зазначає, що у відповідачів немає іншого житла для проживання та реєстрації (а.с. 45-74). Представником позивача подано відповідь на відзив (а.с. 89-90), де просить задовольнити позовні вимоги [PERSON] , оскільки вважає, що відповідачами жодним чином не підтверджено належними та допустимими доказами поважність підстав відсутності за зареєстрованим місцем проживання такий тривалий період, а також існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем проживання. 16.01.2023 року відповідачі [PERSON] , [PERSON] , яка є законним представником [PERSON] та [PERSON] , від імені яких діє адвокат Вірьовкін Олександр Ігорович, звернулися до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення. Мотивує заяву тим, що для спільного проживання родиною [PERSON] було отримано квартиру [ADDRESS] . У квартирі були зареєстровані та проживають: батько (відповідач за зустрічним позовом), мати (позивач 1 за зустрічним позовом) та діти позивача 2 за зустрічним позовом, а також у квартирі був зареєстрований померлий син позивача та відповідача [PERSON] . У подальшому, в квартирі проживали та були зареєстровані: діти позивача 2 за зустрічним позовом, які є рідними онуками позивача 1 та відповідача за зустрічним позовом та станом на день розгляду судової справи є неповнолітніми. Відповідач за зустрічним позовом постійно перешкоджав позивачам за зустрічним позовом проживати в квартирі, а після розлучення з позивачем 1 за зустрічним позовом, відповідач за зустрічним позовом вигнав позивачів за зустрічним позовом з квартири мотивуючи це тим, що нібито квартиру було надано державою лише йому і він є одноосібним власником квартири. Отже, позивачі за зустрічним позовом не проживають у квартирі не у зв`язку з тим, що втратили інтерес до квартири, а тому що постійні погрози та сварки відповідача за зустрічним позовом впливали на психологічний стан як дітей, так і самих [PERSON] та [PERSON] , і для уникнення завданню шкоди дітям позивач 1, 2 за зустрічним позовом змушенні були шукати інше тимчасове житло. На підставі зазначеного просять суд вселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 02.03.2023 року прийнято зустрічний позов [PERSON] , [PERSON] , яка є законним представником [PERSON] та [PERSON] , від імені яких діє адвокат Вірьовкін Олександр Ігорович, до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення; зустрічний позов об`єднано в одне провадження з первісним позовом; розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження (а.с. 103). У відзиві на зустрічну позовну заяву (а.с. 96-98) представником [PERSON] зазначено, що [PERSON] та [PERSON] не вчиняли жодних активних дій з метою забезпечення реалізації свого права на користування спірним житлом. Вибуття відповідачів на інше постійне місце проживання відбулося насамперед через те, що ним було створено окремі сім`ї, та цей факт жодним чином не пов`язаний із тим, що [PERSON] нібито чинив їм перешкоди у користуванні спірною квартирою. Таким чином, позивачі самостійно обрали інше місце проживання (своє та дітей), де живуть протягом вказаних років, що підтверджує втрату інтересу до житла з боку позивачів, а тому відсутні підстави для вселення їх у спірну квартиру у примусовому порядку. Вважає, що даний позов не підлягає розгляду у зв`язку із пропуском позивачами строку позовної давності звернення до суду. У судовому засіданні позивач за первісним позовом свої вимоги підтримав та просив задовольнити. Зазначив, що відповідачі не проживали у квартирі та не сплачували за неї комунальні послуги вже більше 10 років. Заперечив факт примусового виселення відповідачів з його боку. Пояснив, що відповідачі самі пішли з квартири і не проживають у ній вже тривалий час, тому від і вимушений звернутися до суду із позовом. Зазначив, що про початок процесу приватизації квартири з боку [PERSON] йому не відомо; позовні вимоги за зустрічним позовом не визнав. Представник позивача - адвокат Кирильчук І. за первісним позовом позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі, оскільки відповідачі не проживають у квартирі більше 10-ти років. Зазначила, що позивач [PERSON] не чинив ніяких перешкод відповідачам щодо проживання у квартирі. Зазначила, що велику заборгованість по комунальним платежам за квартиру позивач сплатив у повному обсязі за зареєстрованих відповідачів; позовні вимоги за зустрічним позовом не визнала. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнала та просила відмовити у їх задоволенні; позовні вимоги за зустрічною позовною заявою підтримала та просила задовольнити. Пояснила, що у серпні 2012 року вони ще проживали у квартирі. Однак через негідну поведінку позивача, який зловживав спиртними напоями, їм довелось з`їхати з квартири. Зазначила, що вона викликала поліцію у 2012 та у 2016 році з приводу домашнього насильства та щодо можливості вселення; з батьком вона не може нормально спілкуватись, тому вони у 2012 році виїхали з дітьми проживати до її чоловіка, оскільки він чинити моральний тиск. Вказала, що вона за своєю ініціативою зробила технічний паспорт на квартиру. [PERSON] у судове засідання не з`явилась; у попередніх судових засіданнях позовні вимоги [PERSON] не визнавала та просила відмовити у їх задоволенні; позовні вимоги за зустрічною позовною заявою підтримувала та просила задовольнити. Пояснила, що її чоловік [PERSON] періодично виганяв їх з дитиною з квартири; до 2011 року вона у квартирі постійно проживала, а з 2011 року вона почала проживати у своїх батьків у с. Пряжів. Зазначила, що у неї з 2011 року не було спроб заселитьсь до спірного приміщення, хоч ключі від квартири має і зараз. Представник відповідачів первісним позовом та позивачів за зустрічним - адвокат Вірьовкін О. щодо задоволення первісного позову заперечував; позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Зазначив, що дійсно сім`ї [PERSON] був виданий ордер на спірну квартиру, а саме на батька, однак у ордері було зазначено ще 4 особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , який помер, проте через значний моральний тиск [PERSON] , [PERSON] вимушена була покинути квартиру. Зазначив, що відповідачі не втратили інтересу до квартири. Представником Служби у справах дітей Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області подано заяву (а.с. 128), у якій просять розглянути справу за її відсутності, враховуючи та не порушуючи права неповнолітніх дітей. Допитана у судовому засіданні [PERSON] (сусідка) показала, що знає сім`ю [PERSON] ще із заселення у будинок (заселялись вони разом). Зазначила, що коли [PERSON] не вживає спиртні напої, то все було добре, а коли на підпитку - відбувалися постійні сварки у їх квартирі, через що неможливо було нормально проживати; умови для проживання були несприятливі. Свідок також зазначила, що [PERSON] зі своїм чоловіком почали робити ремонт у спірній кімнаті, однак при зустрічі, років 10 тому, [PERSON] їй повідомила, що [PERSON] їх вигнав з квартири. Вказала, що безпосереднім свідком бійки подружжя [PERSON] та [PERSON] вона не була. Свідок [PERSON] (сусід) показав, що з 1991 року по 2018 рік проживав у будинку зі сторонами по справі; зараз мешкає у приватному будинку поряд. Зазначив, що сім`я [PERSON] розпалась через постійні зловживання з боку позивача [PERSON] спитрними напоями, у результаті яких відбувалися сварки, оскільки [PERSON] дуже скандальна особистість. Через це його дружина з дітьми і пішла від нього. Пояснив, що особисто він не відвідував сім`ю, але [PERSON] часто бачив у нетверезому стані; особисто йому зять Нижників казав, що краще вони підуть з квартири, ніж буде постійний конфлікт. Суд, заслухавши учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 06.10.2020 року (а.с. 13-14) розірвано шлюб [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 19 січня 1985 року Виконавчим комітетом Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області (актовий запис № 2). Також встановлено та сторонами не оспорено, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі у сторін наролилась донька [PERSON] , яка згодом вийшла заміж та змінила прізвище на [PERSON] . [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є дітьми [PERSON] та [PERSON] (а.с. 50, 51). Відповідно до витягу з особового рахунку № [NUMBER] [PERSON] є квартиронаймачем квартири [ADDRESS] : склад зареєстрованих: [PERSON] (квартиронаймач), [PERSON] (колишня дружина), [PERSON] (донька), [PERSON] , [PERSON] (онуки) (а.с. 8), що також вбачається з довідки Новгуйвинського ВЖРЕКП № 909 від 20.12.2022 року (А.С. 41). Право власності на зазначену квартиру не зареєстровано, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших майнових реєстрів № 312261088 від 13.10.2022 року (а.с. 11). Відповідно до довідок, виданих Новогуйвинським ВЖРЕКП №364 від 02.06.2022 року та №706 від 11.10.2022 року (а.с. 9-10) [PERSON] за період з 01.05.2015 по 01.06.2022 року заборгованості з житлово-комунальних послуг немає. З довідки, виданої виконкомом Новогуйвинської селищної ради № 05-26/78 від 08.06.2022 року (а.с. 12) вбачається, що згідно акту обстеження № 56 від 07.06.2022 року гр. [PERSON] , 1963 року народження, [PERSON] , 1991 року народження, [PERSON] , 2009 року народження, [PERSON] , 2013 року народження, зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але з 2010 року за даною адресою не проживають. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших майнових реєстрів № 319341991 від 30.12.2022 року (а.с. 48, 49) та № 319478930 від 03.01.2023 року за [PERSON] та [PERSON] права власності, інші речові права, іпотеки та обтяження не зареєстровано. На замовлення [PERSON] 02.10.2002 року КП «Житомирське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради було виготовлено технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] (а.с. 52-54). Відповідно до листа Відділу поліції № 1 Житомирського районного управління поліції ГУНП в Житомирській області № 180/202/01-2023 від 10.01.2023 року (а.с. 65) у 2012 році [PERSON] зверталась до поліції із повідомленням проте, що необхідно прийняти міри до її батька [PERSON] , який вчиняє бешкет за місцем проживання; у 2016 році [PERSON] зверталась до поліції з повідомленням про те, що її батько [PERSON] , перешкоджає їй вселитись у батьківську хату, яка розташована в [ADDRESS] . Відповідно до висновку, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області № 708 від 23.03.2023 року (а.с. 112), Виконавчий комітет Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської областівважає, що недоцільно зняття дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] [INFO] , з реєстрації місця проживання та визнання їх такими, що втратили право користування житловим будинком (а.с. 110-111). Щодо розгляду справи по суті. Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом статті 58 ЖК України єдиною підставою для вселення в жиле приміщення є ордер, який у будинках державного та громадського фонду видається на підставі рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування на вільне жиле приміщення. У відповідності до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до частини 2 статті 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. У статті 7 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Згідно з частиною 4 статті 9 та статті 109 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сім`ї не потребує згоди інших членів сім`ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців. У разі відсутності особи понад шість місяців при розгляді позову про визнання її такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини справи, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім`ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. За результатами розгляду Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду прийняв постанову від 03 квітня 2019 року у справі № 210/1857/15-ц, в якій зазначив таке. Проживання дитини за місцем проживання своєї матері не є підставою для втрати права користування житлом за місцем проживання батька, оскільки він має рівні з матір`ю права та обов`язки щодо дитини, зокрема щодо забезпечення її права на користування житлом, власником якого він є. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). Малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, оскільки дитина зареєстрована у спірному будинку зі згоди позивача, а позивач, у свою чергу, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що реєстрація дитини спричиняє перешкоди у користуванні належним позивачу житловим приміщенням. Не проживання батька дитини у спірній квартирі із січня 2014 року не може бути підставою для зняття з реєстрації у вказаній квартирі його дитини, а право малолітньої дитини на користування житловим приміщенням надасть їй у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України. Відповідач за зустрічним позовом намагається висилити дітей з квартири без надання іншого житла, фактично посилаючись на те, що вони проживають разом з матір`ю, але така вимога є надмірним втручанням у права неповнолітніх дітей і відповідно є протиправною. Верховний суд у постанові від 24 січня 2019 року у справі № 757/7180/15-ц зробив наступний висновок. Наявність реєстрації у квартирі осіб та малолітніх дітей, що перебувають у родинних відносинах між собою, які іншого постійного житла не мають, сплачують комунальні послуги, але вимушено винаймають інше житло, не є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування майном, у якому вони зареєстровані. Згідно Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити права та інтереси дітей. Так, Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку. Оскільки неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] не досягли повноліття, а відтак не набули повної цивільної дієздатності, причини їх не проживання у квартирі є поважними, беручи до уваги також висновок Виконавчого комітету Новогуйвинської селищної ради, суд вважає, що відсутні підстави для визнання їх такими, що втратили право користування спірною квартирою з підстав, передбачених статтями 71, 72 ЖК Української PCP, і є всі підстави для вселення їх у квартиру. Підстави для визнання відповідачів за первісним позовом, які в установленому законом порядку зареєстровані у спірній квартирі, такими, що втратили право користування цим житлом, а також необхідність і пропорційність такого заходу позивачем [PERSON] не доведені. Також суд враховує як обставину, яка підтверджує те, що інтерес відповідачів за первісним позовом до спірної квартири не втрачений. Суд вважає доведеними обставини перешкод позивачам за зустрічним позовом у вселенні до спірної квартири, що підтверджується фактом звернення [PERSON] до правоохоронних органів, та запереченням відповідача за зустрічним позовом з приводу цих позовних вимог, а тому вимоги зустрічного позову є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] , [PERSON] , яка є законним представником [PERSON] та [PERSON] , від імені яких діє адвокат Вірьовкін Олександр Ігорович, до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення. Щодо застосування строків позовної давності: Представником позивача [PERSON] - адвокатом Кирильчук І. було заявлено про застосування строку позовної давності (а.с. 96-98). У відповідності до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Позовна давнiсть є iнститутом цивiльного права i може застосовуватися виключно до вимог зi спорiв, що виникають у цивiльних вiдносинах, визначених у частинi першiй статтi 1 ЦК України, та у господарських вiдносинах ( стаття 3 Господарського кодексу України). За приписами статей 257, 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. В той же час, норма ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції»(далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції),наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтовакомпанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття« позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному(право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Як слідує з роз`яснень постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» (п. 11), встановивши, що строк для звернення до суду пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі, і зроблено до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог позивачів до [PERSON] за зустрічним позовом слід відмовити саме у зв`язку з їх недоведеністю.

Outcome: approved