Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-11 00:00:00

27 жовтня 2021 р., представник [PERSON] адвокат Масловський М.О. звернувся до суду з названим позовом, в якому просив суд, визнати спільною сумісною власністю позивачки та відповідача з визнанням за кожним з них права особистої власності по 1/2 частці на : - земельну ділянку, що розташована за адресою : [ADDRESS] площею 0,1008 га; - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; - земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , ділянка № [NUMBER] ; - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами , що розташований за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці № [NUMBER] , площею 0,016 га, кадастровий номер 5123782000:02:004:2997, який на момент звернення до суду є об`єктом незавершеного будівництва, мотивуючи набуттям вищевказаного нерухомого майна за спільні кошти у шлюбі сторін, укладеного 26.08.2011 р., а відтак є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу в рівних частках, що не визнається відповідачем. 08.12.2021 р. на адресу суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання прва особистої власності на будинок та поділ спільного майна подружжя, в якому він просив визнати його особистою власністю житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] та поділити спільне майно подружжя у виді автомобіля марки «LEXUS RX-350» 2007 року випуску, кузов № VIN: [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , виділивши його відповідачці зі стягнення з неї грошової компенсації вартості належної йому частки в розмірі 203335 грн., мотивуючи тим, що свідоцтво про право власності на вказаний спірний будинок хоча й отримано ним 12.11.2012 р. під час перебування в шлюбі з відповідачкою, однак його будівництво здійснювалось в період з 2002 року на належній йому особисто на підставі договору дарування від 12.07.2002 р. земельній ділянці площею 0,1008 га та повністю завершений будівництвом в 2008 р., а тому він заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] в частині визнання за нею прав власності та поділу вказаного будинку та земельної ділянки. Також, у зустрічному позові вказується, що спірний автомобіль набуто за час шлюбу в 2015 р. у зареєстровано на ім`я відповідачки для використання нею, і на сьогодні автомобіль перебуває у фактичному використанні, є неподільним, а відтак підлягає виділенню відповідачці зі стягненням з неї на його користь грошової компенсації. Заперечуючи позовні вимоги [PERSON] в частині поділу земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] та в частині визнання прав власності і поділу незавершеного будівництвом житлового будинку, розташованого на вказаній земельній ділянці, позивач за зустрічним позовом [PERSON] посилався на те, що вчинене ним в період 2017-2019 р.р. будівництво садового будинку є самочинним, а відтак не підлягає поділу. Разом з тим, він не заперечує проти задоволення позову [PERSON] в частині визнання її права спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0716 га з цільовим призначенням для садівництва, що розташована за вищевказаною адресою. Ухвалою суду від 08.12.2021 р. вищевказані первісний та зустрічний позов об?єднані в одне провадження під № 509/5882/21 (т. 1 а.с. 204-205). В судове засідання по розгляду справи по суті спору ні позивачка (відповідачка за зустрічним позовом), ні її представник не з?явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, особисто під розписку та поштовими повідомленнями за адресами, вказаних у їхньому первісному позові, причини неявки суду не повідомили, надіславши як на електронну адресу (скриньку) суду, так і рекомендованим листом клопотання, в яких просили суд слухати справу за їхньою відсутністю, задовольнити позов [PERSON] повністю та відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] з підстав, викладених у письмовому відзиві на зустрічний позов (т. 1 а.с. 208-212, т. 2 а.с. 19,20,23-33,53,62-65). Представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] адвокат Котик Ф.І. в судове засідання не з?явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належим чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомив, надіславши до суду письмову заяву, в якій просив суд повністю відмовити у задоволенні первісного позову [PERSON] та задовольнити зустрічним позов [PERSON] (т. 2 а.с. 59,66). Дослідивши матеріали справи та додатково витребувані судом і надані сторонами докази, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до п.1 ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до ЄКПЛ - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми : перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). ЄСПЛ неодноразово вказував, що згідно його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 ЕКПЛ зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення - його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтовування рішення може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін прот України» п. 58 рішення від 10.02.2010 р.). Враховуючи, що згідно зі\~ст. 92 Конституції України\~правовий режим власності визначається виключно законами України - інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Частиною 2 статті 13 ЦК України визначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов?язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Статтями 627-629,638,639 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є : умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правомочність користування означає - передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає - юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.). Суд вважає, що у сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. При чому інколи всі разом або деякі з них можуть належати і не власнику, а іншому володільцю майна, наприклад, довірчому власнику майна, орендатору тощо. На відміну від прав власника, правомочності іншого законного володільця, навіть зі схожими правомочностями власника, не тільки не виключають прав самого власника на це майно, а й зазвичай виникають із його волі і в передбачених ним межах (наприклад, договір найму, договір управління майном). Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов?язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. \~ \~ \~ \~ \~ \~ Власник\~не може\~використовувати право\~власності на\~шкоду правам,\~свободам та\~гідності громадян,\~інтересам суспільства,\~погіршувати екологічну\~ситуацію та\~природні якості\~землі.\~Держава не\~втручається у\~здійснення власником\~права власності.\~Діяльність власника\~може бути\~обмежена чи\~припинена або\~власника може\~бути зобов?язано\~допустити до\~користування його\~майном інших\~осіб лише\~у випадках\~і в\~порядку, встановлених законом. Згідно із ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд враховує положення ч. 2 ст. 328 ЦК України, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. Відповідно до п.п. 1-3,5,9-15,33,34,35,39 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов?язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов?язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень\~ст. 13, ч. 3 ст. 16, ст. 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Право вибору способу судового захисту - належить виключно позивачеві (частина перша\~статті 20\~ЦК України). Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов`язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. У разі укладення нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві. Згідно ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Виходячи з положень ч. 1 ст. 356 ЦК, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм в певних частках майном, яке становить єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою у праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними і визначаються відповідними відсотками від цілого або в дробовому вираженні. Згідно статті 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. У відповідності до ст.ст. 368,269 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Також, стаття 369 ЦК України вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України передбачено об?єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об?єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім?ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором - є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При чому, ст. 65 СК України передбачає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім?ї, створює обов?язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім?ї. Згідно із ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об?єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім?ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім?ї. Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України. Відповідно до п.п. 22,23,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути : квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов?язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов?язаннями, що виникли в інтересах сім?ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім?ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При вирішенні спору про поділ майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім?ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім?ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України). Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641цс15 - статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями : 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частинами першою, дев?ятою статті 7 СК України - сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя. Норми СК України у ст.ст. 57,60,61 - на підставі ч. 1 ст. 7 цього Кодексу - встановлюють принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими : 1) майно набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу є особистою приватною власністю кожного з них. На майно, набуте чоловіком та жінкою, які не перебувають у шлюбі між собою або з іншою особою, під час спільного проживання однією сім`єю також - поширюється режим спільного сумісного майна подружжя та положення глави 8 СК України, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (стаття 74 СК України). Таким чином, поряд із нормативним регулюванням правовідносин подружжя (чоловіка і жінки, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі) щодо майна, набутого до шлюбу чи за час шлюбу, закон передбачає договірне рулювання цих правовідносин. Статтею 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором\~або законом\~передбачено прийняття\~нерухомого майна\~до експлуатації,\~право власності\~виникає з\~моменту його\~прийняття до\~експлуатації. Якщо\~право власності\~на нерухоме\~майно відповідно\~до закону\~підлягає державній\~реєстрації,\~право власності\~виникає з\~моменту державної\~реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). В судовому\~засіданні встановлено,\~що шлюб між сторонами зареєстрований 26.08.2011 р. був розірваний рішенням Овідіопольського районного суду від 09.02.2022 р. (т. 1, а.с. 11, т. 2, а.с. 46-47). Так, 26.01.2017 р. на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу на ім`я [PERSON] була придбана земельна ділянка площею 0,0716 га з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, розташована за адресою : [ADDRESS] , що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. (т. 1, а.с. 12-14, 16-19). Суд вважає, що оскільки зазначена вище спірна земельна ділянка придбана сторонами на підставі оплатного договору під час їхнього шлюбу, вона у відповідності до наведених вище положень ст.ст. 60,71 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності сторін колишнього подружжя, частки сторін у праві власності на це майно є рівними, а тому позовні вимоги [PERSON] у частині визнання права власності на 1/2 частину цього майна на думку суду є обґрунтованими і підлягають задоволенню. В той же час, в задоволенні позовних вимог позивачки за первісним позовом [PERSON] в частині визнання за відповідачем [PERSON] права власності на 1/2 частину цієї земельної ділянки слід відмовити з огляду на те, що будь-яких повноважень на заявлення цих позовних вимог в інтересах відповідача позивачка суду не надала. Заперечення представника відповідача, що зазначена вище земельна ділянка не підлягає поділу у зв`язку з том, що на ній розміщене самочинно побудоване нерухоме майно, суд до уваги не приймає, вважає їх безпідставними оскільки [PERSON] позовних вимог про реальний поділ цієї земельної ділянки не заявляла, а заявлені нею позовні вимоги лише про визнання права власності на 1/2 частину цієї ділянки. Само по собі розміщення на цій земельній ділянці незавершеного будівництвом садового будинку - не може бути підставою для позбавлення права власності позивачки на належну їй частину земельної ділянки. У своїй Постанові 12.04.2023 р. у справі № 511/2303/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об?єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання. Аналогічні висновки зробив Верховний Суд України у своїх Постановах від 18.11.2015 р. справі № 6-388цс15, від 27.05.2015 р. у справі № 6-159цс15 та від 16.12.2015 р. у справі № 6-2710цс15, у зв?язку з чим, підстав для відступу від таких висновків ВП ВС у суду немає. Крім того, у цій же Постанові ВП ВС відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 07.09.2016 р. у справі № 6-47цс16, про те, що оскільки спірний об?єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об?єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, є підстави для визнання за позивачкою права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва. Відповідно до договору купівлі-продажу від 26 січня 2017 року [PERSON] продав [PERSON] за ціною 39960 грн. земельну ділянку площею 0,0716 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] земельна ділянка № [NUMBER] , кадастровий номер 5123782000:02:004:2997, з цільовим призначенням: для садівництва (т. 1, а.с. 141-143). 7 квітня 2017 року Управлінням містобудування та архітектури Овідітопольської районної державної адміністрації Одеської області на ім`я [PERSON] як забудовника було видано будівельний паспорт, реєстраційний №87/01-15, на забудову садової земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , який містить в собі схему забудови земельної ділянки, експлікацію будівель та споруд (т. 1, а.с. 144-155). 25 квітня 2017 року [PERSON] повідомив Департамент ДАБІ в Одеській області про початок виконання будівельних робіт з будівництва садового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] за будівельним паспортом №87/01-15 (т. 1, а.с. 156-157). Однак, як з?ясува суд, фактично [PERSON] здійснив будівництво садового будинку та альтанки за розмірами та за розміщенням (відносно меж земельної ділянки) іншими, ніж зазначено в будівельному паспорті. Вказана обставина підтверджується технічним паспортом на садовий будинок за адресою: [ADDRESS] , виготовленому станом на 22 грудня 2022 року. Так, із листа експерта, який виконує технічну інвентаризацію, кваліфікаційний сертифікат АЕ №006170 від 22.07.2021 року , та директора ТОВ «Бюро оцінки, кадастрових робіт та експертиз», слідує, що : літ. А - садовий будинок, розміри зовнішні фактичні 6.00 х 8.90, а згідно будівельному паспорту (БП) 7.00 х 9.00, поверховість: фактична 2 поверховий (1 та мансардний поверхи), а згідно БП одноповерховий, розташований в іншому місці відносно меж земельної ділянки, ніж те місце, яке встановлено в БП; літ Б. альтанка, розміри зовнішні фактичні 6.00 х 5.50, згідно БП 2.50 х 2.50, розташована в іншому місці відносно меж земельної ділянки, ніж те місце, яке встановлено в БП. За висновком вказаних осіб садовий будинок літ. А та альтанка літ. Б збудовано з істотними порушеннями будівельних норм і правил, тобто самочинно (т. 1,а.с. 178). Намагаючись узаконити фактично збудовану будівлю, [PERSON] виготовив новий ескіз намірів забудови земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , в якому відображені фактично збудовані садовий будинок (1), альтанка (2), а також запроектована ним господарська будівля (3), та з пакетом документів 05.01.2021 року звернувся до відділу житлово-комунального господарства, містобудування, архітектури, інфраструктури, енергетики та захисту довкілля з метою отримання нового будівельного паспорту. Однак листом вказаного закладу від 21.01.2021 року за № 38/01-08 пакет документів для видачі будівельного паспорта повернуто замовнику з посиланням на те, що наміри забудови вищевказаної земельної ділянки не відповідають вимогам п. 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій», а саме: для нової садибної та дачної забудови відстань від межі слід встановлювати не менше 3 м.( т. 1, а.с. 158-177,179). Як слідує з аналізу ескізу намірів забудови та технічного паспорта садового будинку, виготовлених в масштабі 1:500, садовий будинок та альтанка дійсно розташовані на відстані 1 м від межі сусідньої земельної ділянки. Вказані обставини в своїй сукупності дають підстави для висновку суду про те, що вчинене на земельній ділянці за адресою [ADDRESS] , будівництво є самочинним. Згідно статті 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»\~забудова присадибних, дачних і садових земельних ділянок може здійснюватися на підставі будівельного паспорта забудови земельної ділянки. Будівельний паспорт визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку не вище двох поверхів (без урахування мансардного поверху) з площею до 500 (прим. до 23.11.2018 року 300) квадратних метрів, господарських будівель і споруд, гаражів, елементів благоустрою та озеленення земельної ділянки. Згідно п.6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій» для нової садибної та дачної забудови відстань від межі слід встановлювати не менше 3 м. Згідно ст. 376 ЦК України - самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Виходячи зі змісту цієї норми, самочинним є будівництво об?єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов. Наслідком самочинного будівництва є те, що особа, яка його здійснила, не набуває права власності на нього як на об`єкт нерухомості (ч.2 ст. 376 ЦК). Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами ст.ст. 364,367 ЦК України. Подібні висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладені Верховним Судом України у постановах\~\~ від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ № 6-286цс15, а також Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі\~\~\~\~\~\~ № 61-44133св18., у постанові від 06.05.2020 року у справі №722/823/17-ц, від 10.05.2022 року у справі № 487/3037/16-ц. Крім того, аналіз положень статті 331 ЦК у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 ЦК, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використанні в процесі будівництва (створення майна). Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва , не прийнятого до експлуатацію, у судовому порядку нормами ЦК України та іншими нормативними актами не передбачено. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №200/22329/14-ц. Встановивши, що будівництво садового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] є самочинним, суд відмовляє у задоволені позову [PERSON] в частині визнання права власності на це майно та його поділ шляхом визначення ідеальних часток в такому праві. Вимог про визнання прав на матеріали, обладнання тощо , які були використані в процесі цього будівництва, позивачкою не заявлялось. Суд з?ясував, що спірний садовий будинок за адресою : [ADDRESS] , як новостворене майно - до експлуатації не прийнятий і право власності на нього у встановленому законом порядку не зареєстроване, що підтвердив в судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом [PERSON] та у письмовому відзиві на зустрічний позов представник відповідачки [PERSON] , а також збігається з матеріалам справи, а тому позовні вимоги [PERSON] в частині визнання права власності на 1/2 частину цього майна задоволенню не підлягають. Крім іншого, суд встановив, що спірна земельна ділянка площею 0,1008 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташована в [ADDRESS] , набута [PERSON] на підставі договору дарування від 20.07.2002 р. і згідно положень ст. 57 СК України є його особистим майном (т. 1, а.с. 71-72). У зв?язку з чим, зустрічні позовні вимоги [PERSON] в частині визнання його особистою власністю житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в [ADDRESS] , суд вважає такими, що підлягають задоволенню, оскільки вони підтверджуються сукупністю належних та допустимих доказів а саме: -договором на виконання будівельних робіт штукатурки фасаду будинку від 03.04.2007 р., укладеного між відповідачем та СПД [PERSON] , та квитанціями про оплату цих робіт і будівельних матеріалів у 2007 році (т. 1, а.с. 73-76) ; -замовленням на виготовлення та встановлення дверей у спірному жилому будинку від 23.03.2007 р. та гарантійним паспортом на двері (т. 1, а.с. 77-79) ; -робочим проектом газифікації, виготовленого на замовлення [PERSON] у 2007 році (т. 1, а.с. 81-88) ; -технічними умовами на підключення спірного житлового будинку до лінії електромережі від 19.04.2007 р. (т. 1, а.с. 89) ; -робочим проектом зовнішнього електропостачання житлового будинку, виготовленого на замовлення [PERSON] у 2007 році (т. 1, а.с. 90-100) ; -договором про приєднання житлового будинку до лінії електромережі від 19.04.2007 р. (т. 1, а.с. 91-93) ; -протоколами профілактичного випробування електричного обладнання у жилому будинку від 12.06.2007 р. (т. 1, а.с. 97-100) ; -рахунком за послуги з опломбування електролічильника у жилому будинку від 13.06.2007 р. (т. 1, а.с. 107) ; -квитанціями про оплату за користування електричною енергією у жилому будинку, з яких слідує, що таку оплату відповідач почав здійснювати з 16.06.2007 р. (т. 1, а.с. 101-111) ; -розрахунковою книжкою та квитанціями, з яких слідує, що оплату за користування природним газом у жилому будинку відповідач почав здійснювати з січня 2009 року (т. 1, а.с. 113-116) ; -технічним паспортом, складеного Овідіопольським РБТІ, з якого слідує, що житловий будинок був побудований у 2008 році (т. 1, а.с. 117-122) ; - фотокартками, з яких слідує, що будівництво житлового будинку здійснювалось у 2005-2009 роки і на день укладення шлюбу сторін житловий будинок був побудований (т. 1, а.с. 125-134) ; -оглянутим судом відеозаписом святкування святкування укладення шлюбу сторін 26.08.2011 р., з якого слідує, що станом на цей час житловий будинок був побудований (т. 1, а.с. 193). Та обставина, що свідоцтво про право власності на житловий будинок відповідач отримав 12.11.2012 р. і зареєстрував право власності 14.11.2012 р., тобто під час шлюбу з позивачкою - не може бути підставою для визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя, оскільки воно набуте відповідачем до шлюбу з підстав описаних вище у сукупності з переліченими документальними доказами (т. 1, а.с. 132-124). За договором купівлі-продажу на підставі довідки-рахунку ААЕ207965 від 01.09.2015 року, виданої ТОВ «НІК-ТРЕНД» на ім`я відповідачки [PERSON] було придбано автомобіль марки LEXUS модель RX-350, кузов № [NUMBER] , 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується отриманими на запит суду від остями від ТСЦ МВС №5150) (т. 2, а.с. 6). Відповідачем [PERSON] надана суду довідка розрахунку середньої ринкової вартості автомобіля яка станом на цей час становить 14900 дол. США, що за офіційним курсом НБУ (станом на 08.05.2023 р. курс 1 долар = 36,5686 грн.; 14900 х 36,5686 = 544\~872 грн., а у зустрічному позові [PERSON] станом на 06.12.2021 р. виходив з курсу долара до гривні 27,2933 грн. (т. 1, а.с. 60). Будь-яких допустимих доказів на спростування цієї довідки представник позивачки за первісним позовом [PERSON] суду не надав, а тому суд при визначені вартості автомобіля враховує відомості, зазначені у цій довідці, а також офіційний курс НБУ долара до гривні, станом на дату ухвалення рішення 12.07.2023 р., який становить 1 дол. США = 36,5686 грн. Правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі №209/3085/20, зазначає, що ч. 4 та 5 ст. 71 СК України не передбачають обов?язкову згоду відповідача на присудження позивачеві грошової компенсації замість частки останнього у праві спільної сумісної власності на майно, а також не передбачають обов`язкове внесення відповідачем на депозитний рахунок суду грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності й отримання компенсації на свою користь просить позивач (п. 58). \~\~\~\~ Якщо за позовом одного із подружжя (який відмовляється від його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ на користь відповідача - іншого із подружжя - та просить стягнути відповідну грошову компенсацію за таку частку) суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у цьому майні, бо відповідач не погодився на присудження грошової компенсації позивачеві та не вніс відповідну суму на депозитний рахунок, таке судове рішення не буде ефективним для захисту прав та інтересів позивача як співвласника. Залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій\~статті 41 Конституції України\~за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла (п.59). Зрештою, якби відповідач був згідний виплатити позивачеві компенсацію за частку останнього у праві спільної сумісної власності подружжя, а позивач погоджувався її прийняти замість належної йому частки, то для реалізації такої домовленості непотрібне внесення відповідачем коштів на депозитний рахунок суду. Він може виплатити ці кошти іншому співвласнику у позасудовому порядку (п.60). \~\~\~Крім того, Велика Палата Верховного Суду вище констатувала помилковість висновку апеляційного суду про те, що стягнення на користь позивачки компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя становитиме для відповідача надмірний тягар. У спірних правовідносинах відповідач не втрачає права власності на неподільну річ, а стає її одноосібним власником. Тому\~можлива відсутність у нього коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві не є ознакою надмірності тягаря з такої виплати (п.61)». Судом встановлено, що автомобілем, вартістю 544872,14 грн. користується позивачка і він знаходиться у неї, а тому суд приходить до висновку, що автомобіль слід залишити у власності позивачки, а з неї на користь відповідача підлягає стягненню 1/2 частина вартості цього майна у розмірі 272436,07 грн. (544872,14 грн. / 2 = 272436,07 грн.). Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову позивачка [PERSON] сплатила судовий збір 8453,55 грн. (том 1, а.с. 43), а відповідач при подачі зустрічного позову сплатив судовий збір 7990 грн. (том 1, а.с. 43,51). Позовні вимоги [PERSON] заявлені на 845335 грн., а задовольняється позов на суму 138309 грн. ( 1/2 частина вартості земельної ділянки для ведення садівництва 276618 грн. / 2 = 138309 грн.), що становить 16% від заявлених позовних вимог. 16% від 8453,55 грн. становить 1352,56 грн., яка є сумою витрат на сплату судового збору і підлягає стягненню на користь позивачки з відповідача. Зустрічний позов [PERSON] задовольняється судом у повному обсязі, а тому з позивачки на користь відповідача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору 7990 грн. (т. 1, а.с. 51). У підсумку, з позивачки на користь відповідача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 6637,44 грн. (7990 грн. 1352,56 грн. = 6637,44 грн.).

Outcome: partial