Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-04 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила, враховуючи заяву про зменшення позовних вимог від 14 листопада 2022 року, стягнути з відповідача суму процентів у розмірі 9 %, нарахованих за період з 07 березня 2015 року по 14 листопада 2022 року, згідно з умовами депозитних договорів: - 2 078, 63 доларів США за договором № SAMDNWFD0070072034200 від 06 лютого 2014 року; - 2 771, 51 доларів США за договором № SAMDNWFD0070072033400 від 06 лютого 2014 року; - 9 007, 40 доларів США за договором № SAMDNWFD0070072032800 від 06 лютого 2014 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з метою отримання належних позивачеві коштів та нарахованих по ним відсотків позивач неодноразово зверталася до банку (у 2014 році та у 2018 році) із відповідними заявами. У зв`язку із тим, що заяви [PERSON] залишаються незадоволені відповідачем, позивач змушена звернутися до суду із позовом. Відповідач не визнав позов, заперечуючи проти задоволення, представник сторони у відзиві посилалася на те, що борг був переведений ТОВ «ФК «Фінілон», тому банк є неналежним відповідачем й не несе відповідальності за договорами банківського вкладу, а крім цього, депозитні договори розірвані з 19 грудня 2014 року, оскільки вкладник звернулася до банку із заявою про розірвання спірних договорів від 28 листопада 2014 року, котра отримана банком 16 грудня 2014 року, відповідно нарахування відсотків за договором неможливі. У своїй відповіді на відзив представник позивача вказав, що [PERSON] жодної згоди на переведення боргу не надавала, і заперечував проти твердження сторони відповідача щодо розірвання банківських договорів між сторонами за заявою позивача, оскільки банк у своєму листі повідомив [PERSON] про невідповідність цієї заяви вимогам законодавства України, яке визначає вимоги до оформлення та подання таких заяв, що встановлено постановою апеляційного суду від 07 червня 2022 року у справі № 757/12156/20-ц за позовом [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» щодо цих же договорів банківського вкладу. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 28 червня 2022 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), та передано, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 05 липня 2022 року у справі відкрито провадження для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 31 жовтня 2022 року представник відповідача направила до суду на електронну поштову скриньку заяву із запереченнями проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження. 09 листопада 2022 року стороною відповідача подано відзив на позов та заява про залучення до участі у справі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача ТОВ «ФК «Фінілон». 15 листопада 2022 року представник позивача подав до суду заяву про зменшення позовних вимог, а також відповідь на відзив. 16 листопада 2022 року представник сторони відповідача подала заперечення на відповідь представника позивача на відзив. 05 липня 2022 року ухвалою суду відмовлено у зміні порядку розгляду справи та у залученні третьою особою у справі ТОВ «ФК «Фінілон». Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 06 лютого 2014 року сторонами було укладено три депозитних договори: - депозитний договір № SAMDNWFD0070072034200, на виконання якого 06 лютого 2014 року позивачем було передано банку 3 000, 00 доларів США; - депозитний договір № SAMDNWFD0070072033400, на виконання якого 06 лютого 2014 року позивачем було передано банку 4 000, 00 доларів США; - депозитний договір № SAMDNWFD0070072032800, на виконання якого 06 лютого 2014 року позивачем було передано банку 13 000, 00 доларів США. З метою отримання належних позивачу коштів та сум, нарахованих по ним відсотків, за зазначеними договорами, 28 листопада 2014 року у відділенні ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було зареєстровано заяву про розірвання зазначених вище договорів, видачу депозитів та нарахованих по ним відсотків у повному обсязі (реєстраційний номер заяви № 2737394). Цю заяву також було відправлено до Головного офісу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК у м. Дніпропетровськ (з 19 травня 2016 року - м. Дніпро, згідно з постановою Верховної Ради України № 1375-VIII «Про перейменування міста Дніпропетровськ Дніпропетровської області). Однак заява, подана представником вкладника, не була задоволена. Надалі 28 лютого 2018 року і 28 березня 2018 року представник вкладника у заявах від імені [PERSON] просив перерахувати грошові кошти на інший її рахунок, що також залишилося без виконання збоку банку. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до частини першої ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу , сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків. Згідно змісту ст. 47 цього Закону встановлено, що банк має право здійснювати банківську діяльність шляхом надання банківських послуг. До банківських послуг належать, зокрема, і розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Згідно із частиною першою 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. За приписами частини першої ст. 1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Відповідно до частини першої ст. 1075 ЦК України, договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Доводи АТ КБ «Приватбанк» про те, що належним боржником перед [PERSON] є ТОВ «ФК «Фінілон», на яку банком було переведено борг, згідно з умовами договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, є необґрунтованими, оскільки, відповідно до ст. 520 Цивільного кодексу України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Матеріали справи згоди [PERSON] на заміну боржника АТ КБ «Приватбанк на ТОВ «ФК «Фінілон» не містять, в зв`язку із чим доводи банку про те, що він не є стороною за договорами банківського вкладу, укладеними з позивачем 06 лютого 2014 року, та не несе перед ним відповідальності, є безпідставними. Сторона відповідача посилалася на те, що депозитні договори є розірваними з 19 грудня 2014 року за заявою вкладника, тому, на думку представника, проценти за вкладами не можуть нараховуватися за депозитними вкладами. З таким твердженням суд не може погодитися, оскільки, як встановлено постановою апеляційного суду від 07 червня 2022 року у справі № 757/12156/20-ц за позовом [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» щодо цих же договорів банківського вкладу, банк у своєму листі повідомив [PERSON] про невідповідність цієї заяви від 28 листопада 2014 року вимогам законодавства України, яке визначає вимоги до оформлення та подання таких заяв, отже дії банку свідчать про те, що він вимоги заяви [PERSON] не визнав. Незважаючи на те, що постановою Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 757/12156/20-ц рішення суду першої інстанції та апеляційного суду скасовано, Суд зробив аналогічний висновок у своїй постанові про те, що між сторонами правовідносини продовжують діяти. Таким чином, відповідач не підтвердив своїх тверджень про розірвання правовідносин з позивачем за вказаними депозитними договорами, відповідно, банк зобов`язаний виконувати їх умови, як обов`язок взятий на себе при укладенні правочинів. У той же час, обставини, на які посилалася сторона позивача як на підставу свого позову, знайшли своє підтвердження при розгляді справи. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, його вимоги є законними, і підлягає задоволенню в повному обсязі. V. Розподіл судових витрат. Згідно з пунктом 1 частини другої, шостої статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, а з врахування того, що в силу частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач був звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 12 405, 00 грн в дохід Держави. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved