Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-06 00:00:00

[PERSON] (далі - заявник) звернувся до Чорнобаївського районного суду Черкаської області із заявою про встановлення факту смерті. В обґрунтування вказаної заяви зазначалося, що [INFO] помер його батько [PERSON] , який проживав в м. Приморськ Запорізької області. Зазначене місто є тимчасово окупованою територією України. За вказаних обставин, єдиним законним шляхом для реєстрації смерті [PERSON] і отримання свідоцтва про його смерть для родичів є звернення до суду за встановленням факту, що має юридичне значення. Встановлення вказаного факту необхідно заявнику для оформлення спадкових прав. З наведенням норм законодавства та на їх підставі заявник просить встановити факт смерті [INFO] його батька [PERSON] на тимчасово окупованій території України - в м. Приморськ Запорізької області. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 06 липня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження. Заявник [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи в його відсутність. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, засобами електронного зв`язку. Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Судом встановлено наступні обставини справи та визначено відповідно до них правовідносини. З заяви вбачається, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] . На підтвердження вказаної обставини суду надано копію довідки про причини смерті від 17.12.2022 року та копію свідоцтва про смерть, виданого Сімферопольським районним відділом ЗАГС №3 Департамента ЗАГС Міністерства юстиції Республіки Крим. При цьому в свідоцтві про смерть вказано місце смерті: м. Приморськ Запорізької області, Російська Федерація (а.с. 7, 8). Заявник є сином [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 11 січня 2019 року (а.с. 6). Відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян відповідно до Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2007 № 1064. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Положеннями ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків,крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Разом з тим, вказаний вище нормативно-правовий акт, як і Закон України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" та Порядок ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2007 № 1064,не містять спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово окупованій території, що унеможливлює на даний час державну реєстрацію факту смерті в позасудовому порядку. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з п. 1 р. 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, підставою для державної реєстрації смерті, зокрема є: рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Отже, на даний час для проведення реєстрації факту смерті [PERSON] необхідно встановити сам факт його смерті, оскільки він помер в м. Приморськ Запорізької області, яке відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309, є тимчасово окупованою російською федерацією територією. Згідно із абз. 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У 1971 році Міжнародним судом ООН були сформульовані так звані «Намібіївські винятки», з яких випливає, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» (пункт 125) зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини своєю практикою, що склалась, також підтримав цей стандарт. Зокрема, у справах «Кіпр проти Туреччини» та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» ЄСПЛ приділив увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. Судом було констатовано, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди: і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Суprus v.Тurkеу, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Суprus v.Тurkеу, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Моzеr v. the Rерublic оf Мoldovа and Russіа, 23.02.2016 §142). Факт смерті [PERSON] , який помер [INFO] , підтверджується копією свідоцтва про смерть,виданого Сімферопольським районним відділом ЗАГС №3 Департамента ЗАГС Міністерства юстиції Республіки Крим. Заявнику необхідно встановити факт смерті [PERSON] для прийняття та оформлення спадщини після його смерті. Таким чином, суд вважає, що заява [PERSON] про встановлення факту смерті фізичної особи обґрунтована та підлягає задоволенню. У відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства. На підставі викладеного,

Outcome: approved