Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-12 00:00:00

В червні 2023 року [PERSON] , через свого представника [PERSON] звернулася до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області з заявою про видачу обмежувального припису, відповідно до якої просить суд видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] , [INFO] , на строк 6 місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме : 1) заборонити [PERSON] розшукувати її, якщо вона за власним бажанням перебуває у місце невідомому кривднику; 2) заборонити [PERSON] , вести листування, телефонні перемовини із [PERSON] , або контактувати із нею через інші засоби зв"язку особисто і через третіх осіб; 3) заборонити [PERSON] , наближатися на відстань ближче 50 метрів до місця проживання ( перебування) [PERSON] , за адресою : [ADDRESS] . Вимоги заяви обґрунтовано тим, що з 10.08.1996 року по 13.03.2023 року заявниця та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. 07.03.2023 у зв"язку із вчиненням [PERSON] щодо [PERSON] домашнього насильства нею на номер " 102" було здійснено виклик працівників поліції. 08.03.2023 року від [PERSON] за наслідком подій , які відбулися напередодні ввечері 07.03.2023, в адресу [PERSON] звучали погрози нецензурною лайкою, які остання сприйняла, як погрозу застосування в майбутньому фізичної розправи. 09.03.2023 близько 19 год. 00 хв. за адресою : [ADDRESS] , [PERSON] перебуваючи в стані алкогольного сп"яніння, на ґрунті неприязних стосунків внаслідок розірвання шлюбу та спорів із приводу майна та проживання у квартирі, яка належить заявниці, наніс [PERSON] тілесні ушкодження. По лінії " 102" [PERSON] викликала наряд поліції, після чого [PERSON] покинув місце суперечки і переховувався від працівників поліції у сусідів. 10.03.2023 [PERSON] звернулася до КНП " Бердичівська міська лікарня", а в подальшому і до Бердичівського РПВ із заявою, у якій повідомила про скоєння щодо неї кримінального правопорушення. На підставі ухвали Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27.03.2023 по справі № 274/1824/23 за результатами розгляду скарги на бездіяльність уповноважених осіб Бердичівського РВП відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, внесені до ЄРДР за № 12023065480000161. Постановою Бердичівського міськрайонного суду від 20.04.2023 по справі № 274/1586/23, залишеною без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 25.05.2023, [PERSON] визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та на нього накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. Про те [PERSON] продовжує тероризувати [PERSON] своїми протиправними діями, а саме : шкодить замки у дверях квартири, проводку в електрощитку та вимикає електропостачання, пошкодив автомобіль заявниці, а також пише їй повідомлення в різноманітних мессенджерах з образами , що завдає шкоди її моральному та психологічному стану. На думку заявниці, існують ризики продовження вчинення [PERSON] щодо неї домашнього насильства. Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 30.06.2023 року заяву [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі ( а.с. 20). В судовому засіданні заявниця та її представник доводи заяви підтримали з підстав зазначених в ній, просять суд її задовольнити. Заявниця пояснила, що останній конфлікт між нею та [PERSON] відбувся 09.03.2023 року, в квітні - червні 2023 року [PERSON] її не переслідував не розшукував, листи їй не писав, не телефонував, лише 02.07.2023 року, просив віддати речі. 28.05.2023 року прислав їй на мессенджер повідомлення з образами та щодо поділу майна. Доказів, що [PERSON] шкодить електроводку, вимикає світло в неї немає. Один раз вона бачила [PERSON] вночі , в травні, біля її квартири, він там стояв, хотів поговорити з нею. Жодного разу вночі він її не переслідував. Заінтересована особа [PERSON] та його представник заперечили проти задоволення заяви. [PERSON] суду пояснив, що просить заявницю віддати належні йому речі, на що остання не реагує, речі не відає, тому виникають конфлікти. Він живе в гаражі, оскільки йому немає де проживати. Щодо зустрічі біля квартири заявниці вночі, то він ходив митися до сусіда і випадково зустрів заявницю, він її не переслідує. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, дослідивши оптичний диск із звукозаписами та скриншотами, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Бердичівського міськрайонного суду від 10.02.2023 року в цивільній справі № 274/6995/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, позов [PERSON] задоволено, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано ( а.с. 10). Згідно довідки № 1553 , виданої КНП " Бердичівська міська лікарня" [PERSON] зверталася в травмпункт 10.03.2023 року о 11 год. 55 хв. з приводу побутової травми, яку отримала 09.03.2023 року о 19 год. 00 хв. Діагноз : забій м/тканин голови, крововилив верхньої губи ( а.с.11). Відповідно до Витягу з ЄРДР 14.04.2023 внесено відомості про кримінальне провадження № 12023065480000161, за ч. 1 ст. 125 КК України, на підставі ухвали Бердичівського міськрайонного суду по скарзі [PERSON] ( а.с. 12). Як вбачається з постанови судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області Базюка Ю.П. від 20.04.2023 року про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] , останнього визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. Як зазначено в постанові, "суд виключає з протоколу посилання на вчинення [PERSON] домашнього насильства, яке виразимося в погрозах фізичною розправою, оскільки в судовому засіданні дана обставина не знайшла свого підтвердження" ( а.с. 13). Відповідно до постанови судді судової палати з розгляду цивільних справ Житомирського апеляційного суду Радченко С.В. апеляційну скаргу адвоката Ковальчука А.О. діючого і інтересах [PERSON] залишено без задоволення, а постанову судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 20.04.2023 року без змін ( а.с. 14-16). Як вбачається з відповіді Бердичівського РВП від 13.07.2023 на ім"я адвоката Ковальчука А., судом встановлено, що кримінальне провадження № 12023065480000161 від 14.04.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України в рамках якого було допитано в якості свідка [PERSON] закрито. 07.07.2023 року [PERSON] звернувся до Бердичівського РВП із заявою про те, що [PERSON] не повертає належні йому речі. 07.07.2023 року ст. ДОП СДОПА відділу превенції майором поліції Мовчаном Л.І. було відібрано пояснення у [PERSON] з приводу поданої ним заяви від 07.07.2023 року. Судом прослухано аудіозапис розмови, який підтверджує нецензурну лайку [PERSON] на адресу заявниці від 07.03. - 09.03.2023 року та досліджено скриншоти повідомлень за травень 2023 року, в яких містяться словесні образи та вимоги щодо повернення майна. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у вказаній сфері, є Закон України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Пунктами 3, 6, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" передбачено, що домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Кривдник особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків. Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Відповідно до частини четвертої статті 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" передбачено, що оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. З урахуванням змісту наведених норм видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків. Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність. Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18 (провадження № 61-4830св19), від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц (провадження № 61-12915св19), від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18 (провадження № 61-271св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19 (провадження № 61-23053св19), від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20 (провадження № 61-16103св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 755/937/21 (провадження № 61-7884св21) та інших. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису за захистом прав та інтересів, які, на її думку, порушені внаслідок домашнього, психологічного, фізичного насильства, що вчиняє її колишній чоловік стосовно неї. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, проте відносини між ними погіршилися та існують суперечки щодо поділу майна . Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної "поваги" до приватного та сімейного життя. (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі "Мамчур проти України"). Як передбачено ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із загального обсягу доказів, які долучено заявницею та її представником разом із заявою про видачу обмежувального припису, суд приходить до висновку, що заявниця не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження фактів навмисного тривалого домашнього насильства відносно неї внаслідок протиправних дій [PERSON] , та такі та не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення такого та чинників і умов, які створюють або можуть створити небезпеку для [PERSON] , що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", а свідчать лише про наявність тривалого конфлікту між сторонами щодо поділу майна. Суд зазначає, що між сторонами склалися неприязні відносини, та є спір щодо спільно нажитого за час шлюбу майна, що не може бути підставою для видачі обмежувального припису в розумінні положень ЦПК України та Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Тому, беручи до уваги, що заявниця не надала жодних доказів, а в судовому засіданні підтвердила, що [PERSON] особисто або через третіх осіб її не переслідував, будь-яке постійне листування не вів чи в інший спосіб не контактував в період з березня 2023 року по день звернення до суду ( лише один раз надсилав вимоги щодо повернення речей), а тому підстав для застосування заходів: заборонити [PERSON] розшукувати її, якщо вона за власним бажанням перебуває у місце невідомому кривднику; заборонити [PERSON] , вести листування, телефонні перемовини із [PERSON] , або контактувати із н6ею через інші засоби зв"язку особисто і через третіх осіб; заборонити [PERSON] , наближатися на відстань ближче 50 метрів до місця проживання ( перебування) [PERSON] , за адресою : [ADDRESS] . суд не знайшов. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до переконання про відсутність підстав для задоволення заяви про застосування обмежувального припису. Згідно ч.3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed