Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-05 00:00:00

Позивач [PERSON] , інтереси якого представляє адвокат Борис Л.Д., у лютому 2023 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей. Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, позивач зазначає, що з відповідачем з 06.03.2003 року перебуває у шлюбі, що зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Івано-Франківського міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації актів зроблено запис №284. У шлюбі у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося через постійні суперечки та непорозуміння, які між ними виникали під час спільного проживання, що призвело до фактичного розірвання шлюбних стосунків. Відповідач не здатна підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин у сім`ї. Відносини між ними остаточно зіпсовані, існують великі розбіжності в інтересах, в поглядах на життя, спільне господарство не ведеться, внаслідок чого подальше спільне проживання з відповідачем і збереження шлюбу є неможливим. Разом з тим, позивач зазначає, що існує необхідність визначити місце проживання неповнолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] , які прописані та постійно проживають із позивачем в квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка є їхньою з відповідачем спільною сумісною власністю. Позивач самостійно опікується дітьми, веде їх побут, доглядає за ними, повною мірою займається їхнім вихованням, слідкує за їхнім розвитком та здоров`ям. Позивач задовольняє фінансові потреби сімї, оскільки працює, що дозволяє забезпечити дітям належні умови проживання і догляду. У свою чергу, відповідач наміру опікуватися дітьми не має, матеріально дітям не допомагає, участь у їхньому вихованні не бере. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, такими як: піклування про створення в сімї доброзичливої сприятливої морально-психологічної атмосфери, взаєморозуміння та поваги. За наведених обставин просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 03 лютого 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 04 квітня 2023 замінено третю особу з Служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради. Ухвалою суду від 04 квітня 2023 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Відповідач письмовою заявою від 05.04.2023р. позов визнала повністю (а.с.51). 13.06.2023р. подала письмову заяву, в якій просила заяву від 05.04.2023р. не розглядати щодо визначення місця проживання дітей з батьком, просила відмовити в цій частині та визначити місце проживання дітей з матір`ю, справу просила здійснювати за її відсутності. У судовому засіданні 06.07.2023р. відповідач позов визнала частково, зазначила, що проти розірвання шлюбу не заперечує, однак щодо визначення місця проживання дітей із батьком заперечила, пояснила, що вона на даний час проживає разом із позивачем та дітьми в одній квартирі, тому належно займається своїми дітьми як мама, дійсно планує їхати за кордон на роботу, однак після вирішення питання із роботою за кордоном, має намір ставити питання щодо визначення місця проживання дітей. Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради у судовому засіданні зазначила, що комісією із захисту прав дитини було рекомендовано виконавчому комітету Івано-Франківської міської ради відмовити у наданні висновку про визначення місця проживання дітей у зв`язку з відсутністю спору між батьками і рішенням від 09.06.2023р. відмовлено у наданні висновку щодо визначення місця проживання дітей з батьком. Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 06 березня 2003 року (а.с.13) сторони зареєстрували шлюб 06 березня 2003 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Івано-Франківська, про що складено відповідний актовий запис № 284. В шлюбі народились донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження (а.с.14) та син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.17). За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Сторони підтвердили, що хоча й проживають й надалі у спільній квартирі, однак стосунки, які існують між сторонами виключають можливість збереження сім`ї, сторони миритись не бажають, шлюб їх існує формально, а тому зберігати його не доцільно. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати. Щодо вимоги про визначення місця проживання неповнолітніх дітей на проживанні з батьком, слід зазначити наступне. Про те, що сторони [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , стверджується копіями свідоцтв про народження, відповідно: серії [NUMBER] від 15 березня 2007 та серії [NUMBER] від 27 вересня 2018 року (а.с.14, 17). Згідно положень ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з вимогами ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Оскільки на момент розгляду справи [PERSON] [INFO] досягла шістнадцятирічного віку, тому відповідно до ч.2 ст.29 Цивільного кодексу України, вона вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. А тому позовні вимоги у частині визначення місця проживання [PERSON] є безпідставними та до задоволення не підлягають. Щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] [INFO] (4 роки), судом встановлено наступне. Висновок ООП про доцільність визначення (зміни) місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , на проживання з батьком суду не надано, на запитання суду стороні позивача яка мета визначення місця проживання з батьком і для яких обставин, то позивач зазначив що дружина планує виїзд за кордон, а тому бажає щоб діти виховувалися поряд із ним. Разом з тим, сторони по справі та їхні діти як на час звернення до суду з позовом, так і на час ухвалення даного рішення судом, проживають в одній квартирі та за однією адресою. Матеріали справи не містять доказів створення перешкод позивача у проживанні дитини [PERSON] із матір`ю, так само матеріали справи не містять доказів створення перешкод відповідача у проживанні дитини із батьком, і сторони таких доказів до справи не надавали. При цьому, відповідач (мама) не подавала зустрічний позов про визначення місця проживання дитини молодшої з нею, а тому суд не вправі виходити за межі позовних вимог у розумінні ст.13 ЦПК України. Зважаючи, що зверненням до суду є захист порушених, оспорюваних та невизнаних прав, звернення позивача не може базуватись на порушення таких прав у майбутньому, а тому, зважаючи що й вимоги про визначення місця проживання дівчинки теж не є належно обгрунтованими, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визначення проживання обох дітей з батьком. Також з врахуванням і того, що батьки несуть спільну повну відповідальність за безпеку неповнолітніх дітей, й це є їх сімейним обов`язком. Разом з тим, це обов`язок обох батьків і їх узгодженість дій між собою. Загально відома обставина, що багато громадян вже виїхали за межі України з початку військової агресії рф 24.02.2022р. чи мають такий намір, як в даній цивільній справі. Дійсно, батьки діють тільки в інтересах дітей приймаючи такі рішення щодо виїзду власного чи й з дітьми, але обоє батьків враховують і бажання самих дітей, у разі якщо настане такий випадок виїзду особи, яка не обмежена у такому чинним законодавством. У відповідних положеннях Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини 1989 року, що 27 вересня 1991 року набула чинності для України, зазначено (ст.3,5,9) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім зацікавленим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. У справі «Мамчур проти України»(п. 100) зазначається, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (рішення у справі Йохансен, зазначеній вище, п. 78; рішення у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France), заява № 35991/04, п. 79, від 10 січня 2008 року; та у справі Р. І Х., зазначеній вище, пп. 73 та 81). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року) (п.136) інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року). Суд керується принципом інтересів дитини, констатує право сина на підтримання відносин, сталих до яких він звик в т.ч. проживання із сестрою та батьками, не зважаючи на розірвання шлюбу, а також те, що сторони проживають за однією адресою та перешкод у вихованні дітей сторони одне одному не чинять, на спростування цього інших доказів не подано. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. За ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі наведеного, ст. ст. 160,161 СК України та

Outcome: partial