Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-03 00:00:00

23 травня 2023 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей. Позивачка мотивувала свої вимоги тим, що 24 червня 2016 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Київським районним у місті Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, актовий запис № 84. У\~позові\~зазначила, що від шлюбу сторони\~мають двох дітей:\~ [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Вказала, що у неї з відповідачем відсутні спільні інтереси, взаєморозуміння, мають різні погляди на життя, втратили почуття любові та поваги один до одного, що також виражається в постійних сварках та скандалах. Зазначила, що спільного господарства з відповідачем не ведуть досить тривалий час, тому вважає, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу з ним є неможливим. Також\~вказала, що відповідач жодним чином не приймає участі в утриманні їхніх спільних доньок [PERSON] та [PERSON] , тому вона вимушена звернутися з вимогою про стягнення аліментів. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 06 червня 2023\~року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження\~ у справі\~(а.с. 13). В судове засідання позивачка не з`явилася, в заяві, що надійшла до суду, просила справу розглянути за її відсутності та задовольнити позовні вимоги у повному\~обсязі (а.с. 17). Відповідач в судове засідання не з`явився. Відзиву на позов не надав.\~ В заяві, що надійшла до суду, просив справу розглянути за його відсутності. У поданій до суду заяві\~також\~зазначив, що\~позов визнає в повному обсязі та не заперечує проти його задоволення\~(а.с. 18-24).\~ Заперечень щодо розгляду справи у спрощеному провадженні сторони не надавали. Відповідно до частини 3 статті 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Суд, відповідно до\~ частини 1 статті 223 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи, які не з`явилися. Згідно з частиною 2 статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 110 СК України\~позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Частиною 1 статті 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до\~Конституції України, цього Кодексу,\~Закону України\~"Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Судом встановлено, що 24 червня 2016 року Київським районним у місті Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області було зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 84. Після державної реєстрації шлюбу позивачка змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 6). \~Від вказаного шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 7, 8). Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у статті 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи зі змісту частин 3, 4 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що подальше спільне сімейне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе і суперечитиме інтересам обох сторін. Так, шлюбні відносини між подружжям припинено, спільне господарство не ведеться, сім`я фактично розпалася. За вказаних обставин шлюб підлягає розірванню. За правилами статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до частини 2 статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд також вважає за необхідне роз`яснити, що відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. У відповідності зі статтею 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивачка не ставить питання про зміну прізвища. Судом при розгляді справи враховано, що позивачка у позовній заяві просила суд залишити проживати неповнолітніх дітей з нею. Водночас, зазначене прохання позивачки не є складовою предмету позову. Такого висновку суд дійшов з огляду на відсутність у позовній заяві будь-яких доводів щодо обґрунтованості такої позовної вимоги, а також викладу обставин, якими позивачка обґрунтовує вимогу щодо визначення місця проживання дітей та зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Крім того, така вимога підлягає сплаті судовим збором у порядку та розмірі, визначеному законом.\~ Разом з тим, позивачкою при зверненні до суду було сплачено судовий збір\~ у розмірі 1073,60 грн, що відповідно до положень Закону України «Про судовий збір» є ставкою судового збору за подання до суду позовної заяви про розірвання шлюбу. Слід зазначити що, за змістом положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, суд зауважує, що відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 18 СК України визначено способи захисту сімейних прав та інтересів, а положеннями статті 161 СК України передбачено право батьків на звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дітей. При цьому, судом, під час вирішення такого спору підлягають встановленню обставини, зокрема, щодо ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їхнього здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Між тим, зазначені обставини не були предметом доказування під час розгляду судом даної справи. Крім того, слід зазначити, що з системного аналізу норм процесуального права слід дійти висновку про те, що зміст позовних вимог має бути спрямований на реальне настання правових наслідків. При цьому, вирішення питання щодо залишення проживання дитини з матір`ю жодних правових наслідків ані для сторін, ані для їхніх малолітніх дітей не має. При цьому суд роз`яснює, що позивачка після розірвання шлюбу не позбавлена права на звернення до суду із вимогою про визначення місця проживання дітей у випадку, якщо сторони не дійшли згоди щодо того, з ким із них будуть проживати малолітні діти. Такий спір може бути вирішено також органом опіки та піклування. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом положень статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із частиною першою\~статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 51 Конституції України\~та\~статтею 180 Сімейного кодексу України\~передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Із роз`яснень, які містяться в пункті 17\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Визначаючи розмір аліментів на утримання неповнолітніх дітей суд виходить із сукупності наявних в матеріалах справи доказів та враховує загальновідомі обставини про щоденну потребу кожної дитини у їжі, одязі, засобах особистої гігієни, забезпеченні належних побутових умов та умов для належного гармонійного розвитку, а також те, що обов`язки з утримання дитини є рівними для обох батьків. Відповідно до положень частини 2\~статті 182 СК України\~розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 3\~статті 181 Сімейного кодексу України\~передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За змістом частини 1 статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. У зв`язку з цим суд вважає, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 2\~500,00 грн, щомісячно на кожну дитину. На переконання суду, такий розмір аліментів забезпечить потреби малолітніх дітей, відповідатиме об`єктивним можливостям відповідача та задовольнятиме правомірні очікування позивача на отримання аліментів, і з урахуванням балансу інтересів батьків та дітей буде достатнім для забезпечення їх належного утримання та відповідатиме можливостям батька надавати таку допомогу. Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до частини 1\~статті 191 СК України\~аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а відтак, вимога позивача підлягає задоволенню з дня подання позовної заяви до суду. Також, у відповідності до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. За змістом\~положень ч.\~1\~ст.\~141\~ЦПК України,\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до положень статті 4, пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», частини 6 статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір, від сплати якого позивачка звільнена в розмірі 1073,60 грн.

Outcome: approved