Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

У лютому 2021 року представник позивачки адвокат Гайтанюк М.М., яка діє в інтересах позивачки [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про припинення права користування житловим будинком та зобов`язання звільнити житловий будинок. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що є співласницею житлового будинку по [ADDRESS] : половина цього будинку належить їй, а інша половина - її матері [PERSON] . Відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком її дочки [PERSON] . У період шлюбу останні проживали у цьому житловому будинку разом із нею. У січні 2018 року шлюб між її дочкою та відповідачем розірвано. Однак, після розірвання шлюбу відповідач надалі залишився проживати у цьому житловому будинку та займає п`ять кімнат мезоніну будинку. З моменту припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу між її дочкою та відповідачем, позивачка та відповідач є фактично чужими людьми, які проживають в одному житловому будинку, що належить позивачці. Оскільки шлюбні відносини між дочкою позивачки та колишнім зятем припинені, відповідач не є членом сім`ї для позивачки, а тому остання вважає за необхідне припинити право користування [PERSON] спірним житловим будинком з подальшим зобов`язанням його виселитися з нього, оскільки його проживання порушує її права на вільне володіння та користування будинком. Відповідач спільним побутом із дочкою позивачки не пов`язаний, з часу припинення шлюбних відносин, колишній зять участь в утриманні будинку не бере, комунальні платежі не сплачує. Крім того, їй відомо, що останній придбав квартиру у житловому комплексі « [PERSON] », розташованому у [ADDRESS] , на купівлю якої позивачка позичила йому 15 000 тисяч доларів США, і право власності на яку оформив на іншу особу. [PERSON] неодноразово просила Відповідача звільнити її житловий будинок, однак останній не бажає цього робити, до придбаної квартини не переїжджає, уникає позивачку різними способами, заходячи в будинок з іншого входу. Своїми діями [PERSON] порушує право позивачки у повному обсязі користуватися належним їй житловим будинком. Вважає, що оскільки Відповідач ще з 2018 року перестав бути членом її сім`ї, то його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу співвласника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 18.03.2021 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом у порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 11.11.2021 залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні позивача [PERSON] . У судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримала з підстав, викладених вище. Додатково зазначила, що позивачка та її мати, третя особа [PERSON] є особами з інвалідністю, потребують постійного догляду. Відповідач конфліктує з дочкою позивачки, та у самої позивачки напружені відносини з ним. Відповідач не сплачує комунальні платежі за спожиту енергію, не утримує будинок, жодного спільного побуду не веде з позивачкою чи її дочкою. Таке спільне проживання тільки шкодить позивачці, порушує її права як власника на вільне володіння, користування та розпорядження всією площею свого житлового будинку. Просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача адвокат Шевченко О.М. позовні вимоги категорично заперечив. Пояснив, що відповідач з 10.06.2006 по 26.01.2018 перебував у зареєстрованому шлюбі з донькою позивачки. Починаючи з 07.12.2006 і по сьогодні він зареєстрований та проживає у житловому будинку позивачки, де крім нього проживають його діти, колишня дружина та позивачка. При створенні сім`ї, він вважав, що його відносини з донькою позивачки мають характер постійних. Його вселення у вказаний житловий будинок було законним, за згодою його власника - позивачки. Припинення сімейних відносин з власником житлового будинку не позбавляє його права на користування займаним приміщенням. Заперечив наявність у власності квартири. Вважає, що дійсною метою виселення, є позбавлення його можливості бачитися з дітьми, брати участь у їх вихованні. Комунальні платежі за час шлюбу сплачувалися із сімейного бюджету, а після розірвання шлюбу - гроші надавалися ним своїй колишній дружині. Твердження про конфлікти є надуманими. Просив відмовити у задоволенні позову, оскільки це позбавить його житла. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] у письмових поясненнях зазначила, що їй на праві власності належить частки житлового будинку [ADDRESS] . Відповідач по справі є колишнім чоловіком її онуки та дочки позивачки. Після розірвання шлюбу між ними, відповідач залишився проживати і надалі у цьому будинку, у мезоніні, та займає п`ять кімнат. Останній не сплачує за спожиті комунальні послуги, не приймає участі в утриманні будинку та земельної ділянки для його обслуговування. Вони із позивачкою хворіють. Потребують постійного стороннього догляду. У будинку також живуть дві жінки - доглядальниці. Позивачка неодноразово просила відповідача звільнити житловий будинок та виселитися у свою квартирі, однак останній не реагує. Своїми діями відповідач чинить перешкоди у користуванні її з позивачкою житловим будинком. А тому просить суд позовні вимоги задовольнити, та зобов`язати останнього виселитися з нього. Заслухавши учасників по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності та співставленні, суд прийшов до висновку. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Судом встановлено, що 10.06.2006 між відповідачем та [PERSON] зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбу, [PERSON] взяла прізвище « [PERSON] ». Рішенням Яремчанського міського суду від 26.01.2018 р. шлюб між відповідачем [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 12). [PERSON] є дочкою позивачки [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.07.2007, позивачка [PERSON] є співласником житлового будинку в [ADDRESS] , співласником іншої половини будинку є її мати - третя особа по справі [PERSON] , що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини другої статті 156 ЖК України за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Аналогічну норму містить також статті 405 ЦК України. Тлумачення наведених норм права свідчить, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням у осіб сімейних відносин з власником втрачається й право користування жилим приміщенням у цих осіб. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і не ведуть з ним спільне господарство, усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Як вбачається із матеріалів справи з 07.12.2008 по теперішній час Відповідач зареєстрований та постійно мешкає у будинку [ADDRESS] за згодою власника і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Право користування житловою площею - сервітут було встановлено для відповідача [PERSON] тимчасово на період перебування у шлюбі з дочкою позивачки і припинилось після розірвання цього шлюбу. Згідно з частиною першою статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Оскільки підставою для встановлення [PERSON] особистого сервітуту був факт реєстрації його шлюбу з дочкою позивачки [PERSON] у поєднанні з фактом добровільного вселення відповідача до житлового будинку позивачки, то факт припинення сімейних відносин тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, оскільки відповідач втратив статус члена сім`ї власника будинку. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Позивач, яка є власником спірної квартири, вимагає від відповідача усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом припинення права користування та виселення. Як з`ясовано в ході судового розгляду Відповідач спільним побутом із позивачкою [PERSON] , третьою особою [PERSON] , та з колишньою дружиною [PERSON] , яка є дочкою позивачки та онукою третьої особи - не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу співвласника (співвласників) цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Враховуючи вищевикладене у сукупності, суд прийшов до висновку про необхідність припинити право користування будинком [PERSON] шляхом його виселення. На підставі викладеного та

Outcome: approved