Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що 22.11.2021 року сторони домовились про купівлю позивачем квартири [ADDRESS] . Домовленість була оформлена договором. За договором сторони обумовили суму авансового платежу (попередній платіж) в рахунок майбутніх платежів за передане майно в розмірі 2000 доларів США. Строком укладення договору купівлі-продажу майна сторони визначили - 01.03.2022 року (пп. 2.3 Договору). Оскільки угода купівлі-продажу між сторони не відбулась, позивач просив стягнути з [PERSON] авансовий платіж 2000 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 31.10.2022 року еквівалентно 73 137,20 грн., інфляційні втрати в розмірі 13418,81 грн., 3% річних від простроченої суми в розмірі 1466,75 грн. Позивач в процесі розгляду справи заяви про залишення позову без розгляду, відмову від позову не подавав. Відповідач процесуальним правом надання відзиву не скористалась. Враховуючи викладене спір вирішений судом на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, наявні докази суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 22.11.2021 року сторони домовились про купівлю позивачем квартири [ADDRESS] . Домовленість була оформлена договором про намір. Строком укладення договору купівлі-продажу майна сторони визначили до 01.03.2022 року. В рахунок майбутнього укладення договору відповідач [PERSON] отримала від позивача 2000 доларів США, що згідно курсу НБУ було еквівалентно 53 000 грн. Відповідач від укладення договору ухилилась, а саме у обумовлений сторонами строк в порушення п. 3.1.5 договору не забезпечила зняття з реєстраційного обліку всіх осіб, зареєстрованих в спірному майні. Договір купівлі-продажу між сторони не укладений. В досудовому порядку отримані за договором кошти відповідачем не повернуті. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України, «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11ЦК України). Вирішуючи питання про юридичну характеристику та правові наслідки спірних правовідносин, суд враховує наступне. Статтею 509 ЦК України регламентовано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати з правочинів. При цьому, правочин не обов`язково породжує договірні відносини або договірні зобов`язання. Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Водночас, відповідно до частини 4 цієї ж статті, договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. Отже, договір про наміри та попередній договір є різними за своєю правовою природою та наслідками. Основний зміст попереднього договору - зв`язати сторони обов`язком укласти в майбутньому певний договір, який потрібен сторонам в кінцевому результаті. Попередні договори використовуються в тих випадках, коли за певних обставин неможливо укласти основний договір. Попередній договір повинен містити в обов`язковому порядку предмет та інші істотні умови основного договору, та має укладатись в тій самій формі, в якій повинен укладатись основний договір. Враховуючи, що для укладення договору купівлі-продажу квартири до форми договору вимагається обов`язкове нотаріальне посвідчення, що не було дотримано сторонами, то домовленість сторін не може бути визнана попереднім договором. Натомість, договір про наміри сторони, як правило, укладають для того, щоб зафіксувати певний етап домовленостей, які не будуть мати юридичну силу договору та юридичних наслідків, в т.ч. наслідків попереднього договору. На відміну від попереднього договору, договір про наміри не здатен породжувати певні правові наслідки у разі не укладення основного договору в майбутньому. Так, договір про наміри не є договірним зобов`язанням, оскільки відповідно до ст. 509 ЦК України не містить імперативного обов`язку для жодної зі сторін, і лише спрямований на виникнення договірних зобов`язань в майбутньому. В розумінні ч. 2 ст. 570 ЦК України спірна передана сума є авансом в рахунок майбутнього укладення договору та підлягає поверненню позивачу в порядку статті 1212 ЦК України. В решті позовні вимоги позивача суперечать закону та природі спірних правовідносин. Судовий збір підлягає присудженню на користь позивача в порядку статті 141 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial