Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-11 00:00:00

31 травня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] , в якій вона просить суд визначити їй додатковий строк для подачі нею до нотаріальних органів заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] терміном в один місяць з часу набрання рішенням законної сили. За результатами автоматизованого розподілу справа була передана на розгляд судді Косіциній В.В. Ухвалою суду від 1 червня 2023 року позов [PERSON] до Одеської міської ради, третя особа Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Дворецька Олена Миколаївна про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини було прийнято до розгляду, відкрито провадження у вказаній справі та витребувано у приватного нотаріуса Дворецької Олени Миколаївни належним чином засвідчені матеріали спадкової справи, що відкрита після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . 21 червня 2023 року на виконання вимог ухвали від 1 червня 2023 року через канцелярію до суду надійшла відповідь Приватного нотаріусу Миколаївського міського нотаріального округу Дворецька Олена Миколаївна, у якій повідомлялося, що спадкова справа після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , нею не відкривалася, а лише надавалися роз`яснення щодо пропуску строку для прийняття спадщини. 28 червня 2023 року від представника позивача [PERSON] адвоката Каліч Є.А. засобами електронного зв`язку надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи копії довідки КНП ММР «Центр первинної медико санітарної допомоги № 4» від 23.06.2023 року про перебування [PERSON] на амбулаторному лікуванні у 2022-2023 роках. У підготовче засідання, яке відбулося 3 липня 2023 року, ніхто із учасників справи не з`явився; про місце, дату та час підготовчого засідання усі учасники справи сповіщалися належним чином та завчасно; від позивача [PERSON] 3 липня 2023 року надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та закриття підготовчого провадження. Ухвалою суду, занесеною до протоколу вказаного підготовчого засідання, суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. У судове засідання, яке відбулося 12 липня 2023 року, ніхто із учасників справи не з`явився; про місце, дату та час судового сповіщалися належним чином та завчасно; учасники справи причини неявки суду не повідомили, про місце, дату та час судового засідання сповіщені належним чином та завчасно; жодних заяв та клопотань від них до суду не надходило. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Верховний Суд у постанові від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19) зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Таким чином, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності учасників справи, яких належним чином та завчасно повідомлено про місце, дату та час судового засідання. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку із неявкою усіх учасників справи у судове засідання, його фіксування за допомогою технічних засобів не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Відповідно до ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до статей 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Статтею 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Стаття 13 Конвенції «Право на ефективний засіб юридичного захисту» проголошує, що «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження». Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Чуйкін проти України» (Заява № 28924/04, від 13 січня 2011 року) зауважив, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II). Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 13 ЦПК України, визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] у смт. Бородянка, Київської області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 9 грудня 1948 року Бородянським районним РАЦСом, копія якого міститься у матеріалах справи. [PERSON] у майбутньому зареєструвала шлюб з [PERSON] та внаслідок цього змінила своє прізвище на « [PERSON] ». Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 8 грудня 1977 року, про що Ленінським районним РАЦС у місті Миколаїв було зроблено запис № 770 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 08.12.1977 року. 8 вересня 1978 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції 08.09.1978 року було складено актовий запис № 307 (вказаний факт підтверджується копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00016398785 від 05.03.2016 року). У даному шлюбі у подружжя [INFO] народилася донька - [PERSON] , про що Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції 17.11.1981 року було складено відповідний актовий запис № 5113 та зазначена обставина підтверджується наявною у матеріалах справи копією свідоцтва про народження [PERSON] , серії [NUMBER] , виданого повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції 21.03.2015 року. 11 листопада 1992 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського району міста Миколаєва миколаївської області у книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 11.11.1992 року зроблено запис № 837 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , копія я кого міститься у матеріалах справи. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, внаслідок чого остання зміни прізвище на « [PERSON] ». У подружжя [INFO] народилася донька [PERSON] (позивач у справі), про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 13.03.2002 року Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Миколаївського областного управління юстиції зроблено відповідний запис № 543 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] , копія якого міститься у матеріалах справи. Таким чином, позивач [PERSON] є рідною онукою [PERSON] . 12 квітня 2006 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції було зроблено відповідний актовий запис № 153 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , копія якого міститься у матеріалах справи. Після реєстрації розірвання шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». 9 квітня 2020 року [PERSON] на підставі договору купівлі продажу, серії та номеру 6-524, засвідченого Київської державною нотаріальною конторою у місті Одеса, укладеного між нею та [PERSON] , яка діяла від імені громадянки Російської Федерації [PERSON] на підставі довіреності, придбала у власність нерухоме майно у вигляді квартири [ADDRESS] , яка складається в цілому з 2-х житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 44,8 кв.м., у тому числі житловою площею 23, 5 кв.м. 9 квітня 2020 року на підставі вказаного договору [PERSON] зареєструвала право власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.04.2020 року. 10 квітня 2020 року [PERSON] склала заповіт, зареєстрований за № 6-528 та посвідчений державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Пінігіною Т.М., відповідно до якого на випадок своєї смерті заповіла належну їй квартиру під [ADDRESS] , [INFO] . Позивач зазначає, що за життя зареєстрованим місцем проживання [PERSON] було: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту, яка міститься у матеріалах справи, однак останні роки до смерті проживала разом зі своєю донькою від першого шлюбу [PERSON] у місті Одеса. [INFO] [PERSON] померла, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було складено відповідний актовий запис № 12329 та видано свідоцтво про смерті серії [NUMBER] , копія якого міститься у матеріалах справи. 24 лютого 2022 року Указом Президента України 64/2022 на території України введено воєнний стан по всій території України. Враховуючи вище вказане, [PERSON] разом зі своєю матір`ю [PERSON] змушена була покинути територію України 27.02.2022 року через кордон з Республікою Молдова, що підтверджується формуляром від 27.02.2022 року, копія якого міститься у матеріалах справи. Враховуючи те, що шестимісячний термін для подачі заяви про прийняття спадщини спливав 4 квітня 2022 року, позивач звернулася у березні 2022 року до консульства України в Республіці Молдова з приводу подання заяви при прийняття спадщини, однак їй було повідомлено, що на час воєнного стану в Україні заяви про прийняття спадщини не приймаються та не посвідчуються консульськими установами та роз`яснено, що на час дії воєнного стану перебіг строку для прийняття спадщини зупинено. Прибувши на територію України, позивач звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Дворецької Олени Миколаївни про надання роз`яснення щодо оформлення спадкових прав після смерті [INFO] бабусі [PERSON] , однак листом за вих. № 108/01-16 від 11.05.2023 року, копія якого міститься у матеріалах справи, їй було повідомлено про те, нею було пропущено шестимісячний строк для прийняття спадщини та роз`яснено її право на звернення до суду для вирішення питання про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Враховуючи вище викладене, позивач звернулася до суду із вказаною позовною заявою та просить задовольнити її у повному обсязі та визначити їй додатковий строк для подачі нею до нотаріальних органів заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] терміном в один місяць з часу набрання рішенням законної сили. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За приписами ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, тобто у день смерті спадкодавця. Згідно з положеннями ст.ст. 1269, 1270 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як зазначено у позові, у шестимісячний строк позивач не звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини у зв`язку з тим, що вона перебувала за межами території України з 27 лютого 2022 року та прибула на територію України лише наприкінці січня 2023 року. Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.11.2021 у справі № 759/19779/18 (провадження № 61-4523св21) вказано, що: «у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування». Відповідно до листа Приватного нотаріуса Миколаївського нотаріального округу Миколаївської області Дворецької Олени Миколаївни за вих. № 130/01-16 від 09.06.2023 року, наданого на виконання ухвали суду від 01.06.2023 року після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , спадкова справа не заводилася, а лише надавалися роз`яснення щодо пропуску строку для прийняття спадщини. Таким чином, у даній справі Одеська міська рада є належним відповідачем. За змістом ст. 1272 ЦК України, поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними. При цьому, суд зазначає, що законодавство не встановлює конкретний перелік поважних причин пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини та такі причини оцінюються судом на власний розсуд, в кожному конкретному випадку та з урахуванням усіх обставин справи. Тобто суд, розглядаючи такі позови встановлює саму по собі наявність причин, що унеможливили своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини, та оцінює їх з точки зору поважності. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 612/1447св19). З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Разом з тим Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»; колегія суддів судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №565/1145/17, провадження №61-38298св18 зазначила, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. При цьому, судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Подібний висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року № 6-1215цс16, Верховний Суд у постановах від 18 січня 2018 року у справі № 198/476/16 (провадження № 61-1750св18); від 12 лютого 2018 року у справі № 712/656/15 (провадження № 61-23947св18), від 06 червня 2018 року у справі № 592/9058/17-ц (провадження № 61-200св18), від 11 липня 2018 року у справі № 381/4482/16-ц (провадження № 61-12844св18). Судом встановлено, що шестимісячний строк для прийняття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] сплив 4 квітня 2022 року. У той же час Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 18 квітня 2022 року № 259 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» воєнний стан продовжений з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року ще на 30 діб. Впровадження в Україні воєнного стану зумовило внесення змін у ряд нормативно-правових актів, що регулюють порядок прийняття спадщини. Зокрема, Постановою Кабінету Міністрів України №719 від 24 червня 2022 року «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо нотаріату та державної реєстрації в умовах воєнного стану» визначено, що перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється на час дії воєнного стану, але не більше ніж на 4 місяці. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення строку для прийняття спадщини. З урахуванням дати смерті [PERSON] та виходячи із вказаної постанови, строк для подання заяви про прийняття спадщини сплив 4 серпня 2022 року. Позивач із заявою про прийняття спадщини звернулася 11 травня 2023 року, тобто з пропуском строку у біль ніж 9 місяців. Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини, при цьому виходить з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Суд приймає до уваги пояснення позивача, викладені у позовній заяві, про те, що через введення воєнного стану та тривалу хворобу вона не змогла своєчасно використати своє право на звернення з заявою про прийняття спадщини після смерті своєї бабусі. Ці пояснення узгоджуються зі змістом доказів, які надані позивачем. Вказані докази узгоджуються з іншими матеріалами справи, не суперечать їм, не заперечуються і не спростовуються іншими учасниками справи. Рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч.3ст.12,ч.1ст.81ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи викладене та беручи до уваги, що відповідач проти задоволення позову не заперечував, будь-чиї права чи законні інтереси рішенням суду порушені не будуть, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі та визначення позивачеві додаткового строку для звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [INFO] [PERSON] . Що стосується тривалості додаткового строку, що може бути встановлений для подання позивачами заяви про прийняття спадщини, то суд приходить до висновку про можливість встановлення строку в один місяць з дня набрання рішенням законної сили, який суд вважає достатнім для подання відповідної заяви. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved