Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання та встановлення факту незаконного виселення з квартири, відшкодування матеріальної шкоди. Позовні вимоги з урахуванням уточнень мотивовані тим, що 03 грудня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] позичила у [PERSON] кошти у розмірі 604 400 грн. Цього ж дня, для забезпечення виконання договору позики [PERSON] уклала з [PERSON] договір іпотеки, відповідно до якого на забезпечення виконання основного зобов`язання передала в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Також, 03 грудня 2014 року, для забезпечення виконання зобов`язань по договору позики, [PERSON] уклав з чоловіком позичальниці - [PERSON] договір поруки, відповідно до якого [PERSON] зобов`язався забезпечувати виконання договору позики в повному обсязі. Відповідно до укладених договорів [PERSON] став іпотекодержателем квартири [ADDRESS] . В грудні 2015 року позивачка дізналася, що 20 листопада 2015 року [PERSON] здійснив продаж предмета іпотеки-квартири [ADDRESS] , [PERSON] . Позивач вказує, що 15 грудня 2015 року її було виселено з квартири, а замки змінено, всі залишені особисті речі залишилися в даній квартирі. Також, вказує на те, що її незаконно було виселено з квартири, посилаючись на ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Крім того, внаслідок неправомірних дій [PERSON] щодо незаконного виселення з спірної квартири позивач була змушена орендувати житло та сплачувати грошові кошти за його оренду, в зв`язку з чим просить суд стягнути з відповідача її корить матеріальну шкоду у розмірі 662 290 грн. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити, з підстав викладених у позові та уточненнях позовних вимог. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, з підстав викладених у відзиві. Третя особа та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог та просили суд відмовити у його задоволенні. Заслухавши пояснення учасників процесу та їх представників, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких Суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 77, ст. 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 03 грудня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] позичила у [PERSON] кошти у розмірі 604 400 грн., що на день укладення цього договору за курсом Національного банку України становить еквівалент 40 000доларів США. Відповідно до пункту 2 договору позики позичальник [PERSON] засвідчила, що вона отримала суму позики повністю до підписання цього договору. Згідно з пунктом 3 Договору позики Боднар зобов`язалася повернути позикодавцю [PERSON] зазначений у пункті 1 цього договору борг до дванадцятої години ранку третього січня дві тисячі п`ятнадцятого року. Для укладення [PERSON] договору позики від 03 грудня 2014 року була отримана згода її чоловіка [PERSON] . Факт отримання грошових коштів в розмірі 40 000 доларів США ,підтверджується розпискою, власноручно написаною розпискою [PERSON] від 03 грудня 2014 року. Цього ж дня, для забезпечення виконання договору позики [PERSON] уклала з [PERSON] договір іпотеки, відповідно до якого на забезпечення виконання основного зобов`язання передала в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Також, 03 грудня 2014 року, для забезпечення виконання зобов`язань по договору позики, [PERSON] уклав з чоловіком позичальниці - [PERSON] договір поруки, відповідно до якого [PERSON] зобов`язався забезпечувати виконання договору позики в повному обсязі. Відповідно до укладених договорів [PERSON] став іпотекодержателем квартири [ADDRESS] . Таким чином, договори позики, іпотеки та поруки були укладені 03 грудня 2014 року відповідно до вимог чинного законодавства України. [PERSON] відповідно до договору позики виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, передавши позичальнику [PERSON] грошові кошти в розмірі 40 000 доларів США, що підтверджується змістом вищезазначених договорів і власноручно написаними розписками [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку з невиконанням [PERSON] умов договору позики від 03 грудня 2014 року [PERSON] відповідно до застережень про задоволення вимог іпотекодержателя, яке містилось в п. 5.2.9. Договору іпотеки від 03 грудня 2014 року, набув право на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. На підставі договору купівлі-продажу від 20 листопада 2015 року [PERSON] здійснив продаж предмета іпотеки-квартири [ADDRESS] , [PERSON] за 2 235 491 грн. Вказаний договір було нотаріально посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 8973. Не погодившись з укладеним договором купівлі-продажу предмета іпотеки від 20 листопада 2015 року та додатковими угодами до договору позики від 03 грудня 2014 року, [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними зазначених договорів та витребування майна. Так, рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 09 вересня 2016 року, яке набрало законної сили ухвалою Апеляціійного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року, в задоволенні позову відмовлено повністю. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи вищевикладене, законність і правомірність переходу права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , від [PERSON] до [PERSON] і відповідно до [PERSON] , встановлено рішенням суду від 09 вересня 2016 року, що набрало законної сили. [PERSON] в судовому вказала на те, що її незаконно було виселено з квартири за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті. Так, відповідно до положень статті 109 Житлового кодексу України виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено представнокм відповідача, з моменту укладення договору купівлі - продажу квартири між [PERSON] і [PERSON] , а саме в період з 20 листопада 2015 року, останній не звертався до суду з позовом щодо виселення [PERSON] з її колишнього помешкання. Відомостей про те, що [PERSON] вчинено незаконні дії відносно [PERSON] , в матеріалах справи відсутні та в судовому засіданні не встановлені. Враховуючи вище викладене, факт щодо незаконного виселення [PERSON] з житлового приміщення не підтверджується доказами, як і не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, у зв`язку з чим можна стверджувати, що позивач виселилась добровільно. Посилання [PERSON] на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 07 червня 2014 року, як на підставу застосування тимчасової заборони примусового стягнення на майно (відчуження без згоди власника) суперечить договору іпотеки від 03 грудня 2014 року, згідно з яким вказується, що для забезпечення виконання договору позики [PERSON] , діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, визнаючи, що не було ніякого обману, насильства, погроз та інших зловмисних дій, які б впливали на волевиявлення, володіючи повним обсягом цивільної дієздатності, маючи на меті реальне настання правових наслідків, уклала з [PERSON] цей договір. Крім того, вимоги зазначеного закону не можуть бути застосовані до правовідносин двох фізичних осіб, що випливають з договору позики від 03 грудня 2014 року, оскільки вони застосовуються, якщо майно виступає, як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за спожитими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті. Також, [PERSON] посилається на те, що внаслідок неправомірних дій [PERSON] щодо незаконного виселення з квартири за адресою: [ADDRESS] , вона була змушена орендувати житло та сплачувати грошові кошти за його оренду. Так, [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що згідно з договором оренди квартири від 01 листопада 2016 року в період з 01 листопада 2016 року по 20 вересня 2018 року вона орендувала житло за адресою: [ADDRESS] , і сплачувала орендну плату в розмірі 9 000 грн. 00 коп. на місяць, що і є сумою матеріальної шкоди - 198 000 грн. 00 коп. В подальшому, згідно з договором про оренду житлового приміщення від 23 вересня 2018 року в період з 23 вересня 2018 року по 30 серпня 2020 року [PERSON] орендувала житло за адресою: [ADDRESS] , і сплачувала орендну плату в розмірі 11 000 грн. 00 коп. на місяць, що і є сумою матеріальної шкоди - 253 000 грн. 00 коп. Також, [PERSON] вказала, що окремо від платежів по оренді житла нею сплачувались кошти за житлово-комунальні послуги і внаслідок цього вона понесла витрати в розмірах 22 000 грн. 00 коп. та 46 000 грн., а через втрату речей та набутого майна, що лишилося в спірній квартирі їй було завдано шкоди на 143 290 грн. При цьому, рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 09 вересня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів недійсними та витребування майна відмовлено повністю. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які належні і допустимі докази здійснення позивачем щомісячних оплат орендодавцю в розмірах визначених договорами оренди та оплати житлово-комунальних послуг. Перелік речей, які, на думку позивача, незаконно утримувалися [PERSON] станом на 17 грудня 2015 року, також не підтверджується жодними належними, допустимими і достовірними доказами, які вказували , що вказане майно в дійсності перебувало в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Також згідно з матеріалами справи відсутні докази того, що перелічені речі взагалі перебували у власності позивача. Таким чином, позовні вимоги про стягнення компенсації матеріальної шкоди на загальну суму 662 290 грн. 00 коп. є безпідставними та необґрунтованими. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Оскільки в задоволені позову відмовлено, тому вимога позивача про стягнення судових витрат не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed