Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

16.03.2023 року до суду звернувся представник: адвокат Черкашин І.І. в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком та заборона виїзду малолітньої дитини за межі території України без дозволу батька. 06.04.2023 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання. 14.06.2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В обґрунтування позову зазначили, що у 2015 році позивач познайомився з [PERSON] і між ними виникли романтичні відносини. [INFO] у сторін народилася донька [PERSON] , яка з народження проживає разом з відповідачем. На момент народження дитини відповідач була незаміжньою, тому запис про батька було здійснено на підставі ст.135 СК України. Стосунки між сторонами не склалися і подальше спілкування відбувалося виключно щодо участі позивача у вихованні дитини. Так, позивач з народження доньки систематично її відвідував, спілкувався з нею, добровільно сплачував кошти на її утримання, постійно бачився з донькою, вона ставиться до позивача як до батька, сильно до нього прив`язана. У 2021 році відповідач почала перешкоджати позивачу бачитись з донькою і відмовилася визнавати його батьківство, тому позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом про визнання батьківства та про внесення змін до актового запису про народження дитини (справа № 334/7959/21). Після отримання позову відповідачем, сторони вирішили спір у позасудовому порядку. Крім того, у січні 2022 року зареєстрували місце проживання дитини з батьком за адресою: [ADDRESS] . Наприкінці серпня 2022 року відповідач приїхала з дитиною та усіма документами до позивача і сторони домовились, що спільна дитина буде мешкати з батьком, позивач займався вирішенням питання навчання дитини у школі, проходження усіх необхідних лікарів, облаштував кімнату відповідно потреб дитини, придбав ноутбук, всю необхідну канцелярію для навчання у школі. Згодом позивач повідомив, що фінансово утримувати відповідача не має змоги, оскільки задовольняє потреби дитини у повному обсязі. Через кілька днів відповідач забрала дитину і обґрунтувала тим, що дитина дуже звикла до позивача, у матері виникають ревнощі, більше того, відповідач почала перешкоджати бачитись позивачу з донькою та заборонила дитині навчатися у школі. Відповідач орендує та проживає у одноманітній квартирі за адресою: [ADDRESS] з бабусею, прабабусею та дядьком, який є наркозалежним. Під час проживання у матері дитина не дотримується режиму дня, відсутній режим харчування. Дитина неодноразово скаржилася на кашель від пилу, запаху тютюну (у квартирі палять) та постійні скандали, бійки, використання нецензурної лексики. Відповідач не займається інтелектуальним розвитком дитини, її ментальним і фізичним здоров`ям. Звертають увагу, що відповідач постійно скаржиться на головний біль, безсоння, різкі зміни настрою, невроз, вона приймала антидепресанти і її стан на деякий час нормалізувався, але після припинення вживання пігулок відповідача відвідують думки про самогубство. Відповідачу зробили операцію з видалення ліпоми в міжбрівній частині голови, але психічний стан від цього не покращився. Відповідач особистого нерухового майна не має, доходу не має, безробітна. Позивач надає відповідачу грошові кошти у розмірі близько 10000 грн. щомісяця без врахування коштів для придбання одягу, іграшок та необхідного лікування для дитини. Згідно довідки про міру участі батьків у вихованні дитини - учениці 1-Б класу, яка видана Запорізькою гімназією №97 ЗМР, [PERSON] на початку 2022-2023 навчального року зарахована до 1-Б класу і проживала за адресою батька на підставі заяви батька від 31.08.2022 року, з початку навчального року батько знаходиться на постійному зв`язку з соціальним педагогом та класним керівником, систематично спілкується з представниками гімназії. Мати періодично спілкується з представниками гімназії на їх запит. На даний момент дитина знаходиться за місцем проживання матері і навчання не відвідує. Мати проти навчання дитини, про що неодноразово повідомляла адміністрацію та класного керівника. Відповідно акту обстеження житлово-побутових умов від 12.09.2022 року, [PERSON] зареєстрована в квартирі батька, в результаті обстеження було встановлено, що дитина за зазначеною адресою має окреме місце для навчання, окреме місце для відпочинку, окреме спальне місце, інші необідні меблі та обладнання (телевізор, комп`ютер), забезпечена шкільним приладдям. Під час бесіди було з`ясовано, що сім`я потребує допомоги в поверненні [PERSON] до навчання, забезпечення усім необхідним, мати не дає можливості бачитись з дитиною, умови проживання дитини у матері незадовільні: у одній кімнаті проживають мати, дитина, бабуся, прабабуся, дядько, який перебуває на лікуванні. Комісія дійшла висновку, що мати не виконує батьківські обов`язки та заважає виконувати законному батькові. Згідно довідки про розгляд звернення від 28.09.2022 року Відділу по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей ЗМР, з [PERSON] проведено профілактичну роботу, матері роз`яснені законодавство щодо дітей, відповідальність дорослих за утримання, виховання та здоров`я малолітніх, її попереджено про адміністративну та кримінальну відповідальність за неналежне виконання батьківських обов`язків. Відповідно розпорядження Голови районної адміністрації ЗМР по Дніпровському району від 07.10.2022 року про порядок участі у вихованні та спілкуванні [PERSON] з малолітньою [PERSON] , визначено порядок участі у вихованні та спілкуванні з донькою, враховуючи бажання дитини, її режим дня та стан здоров`я: - з 19.00 неділі до 15.00 наступної п`ятниці дитина проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] ; - з 15.00 п`ятниці до 19.00 наступної неділі дитина проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] ; - спільний відпочинок дитини разом з батьком один літній місяць на рік з метою її оздоровлення та спільного відпочинку, в тому числі за межами міста, без присутності матері, за умови своєчасного інформування матері дитини про наміри проведення такого відпочинку та повідомленням про подальше місце перебування дитини. У зв`язку з невиконанням відповідачем вказаного розпорядження позивач неодноразово звертався до поліції. Зокрема, згідно відповіді Запорізького РУП від 25.11.2022 року, 20.10.2022 року о 14:41 позивач звернувся зі служби 102 у зв`язку з тим, що відповідач перешкоджає бачитись спільній дитині з батьком (ЖЄО № 23445 від 20.10.2022 року). Відповідно постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01.11.2022 року у справі № 334/4570/22, відповідач неналежно виконувала упродовж вересня 2022 року свої батьківські обов`язки щодо контролю навчання своєї доньки [PERSON] , внаслідок чого остання не приступила впродовж вересня 2022 року до навчання у гімназії №97. Звільнено відповідача від адміністративної відповідальності за ч.1 ст.184 КУпАП за малозначністю і обмежитись усним зауваженням. Відповідно довідки про розгляд звернення від 22.12.2022 року спеціалісти відділу по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради відвідали родину за адресою проживання: [ADDRESS] , з [PERSON] проведено профілактичну бесіду, матері роз`яснено законодавство щодо дітей, відповідальність дорослих за утримання, виховання та здоров`я малолітніх, її попереджено про адміністративну та кримінальну відповідальність за неналежне виконання батьківських обов`язків. Відділом служби направлено подання до Запорізького РУП ГУНП в Запорізький області для притягнення матері до адміністративної відповідальності за ст.184 КУпАП. Згідно довідки про розгляд звернення від 28.02.2023 року, 22.02.2023 року спеціалістом відділу по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради було відвідано родину за адресою проживання: [ADDRESS] , двері ніхто не відчинив, було залишено запрошення з`явитися до відділу служби для надання пояснень. 24.02.2023 року спеціаліст відділу служби вдруге здійснив вихід за адресою. На стук у двері відповіла мати [PERSON] , яка відмовилась відчинити двері та поспілкуватися зі спеціалістом. Відділом служби буде повторно направлено подання до Запорізького РУП ГУНП в Запорізький області для притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.184 КУпАП. Звертають увагу, що позивач має більшу прихильність до дочки, має позитивні характеристики, самостійний дохід і нерухоме майно, в якому створені належні умови для фізичного, духовного та морального розвитку дитини і може забезпечити її усім необхідним. З 25 червня 2022 року перебуває у шлюбі. Факт створення нової сім`ї батьком не може оцінюватися як негативна обставина, яка унеможливлює визначення місця проживання дитини з ним. Щодо заборони виїзду малолітньої дитини за межі території України без згоди батька. Порядок перетину кордону громадянами України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. Пунктом 3 Правил передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою, зокрема, за нотаріально посвідченою згодою, другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (п.4 Правил). 03.07.2018 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», яким внесено зміни до ч.5 ст.157 СК України та розширено перелік підстав для виїзду дитини до 16 років без згоди другого з батьків. На час запровадження на території України надзвичайного або воєнного стану діють положення абзацу 13 п.2-3 Правил, відповідно яких виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону). На сьогодні наявна реальна загроза вивезення дитини її матір`ю або будь-якою іншою особою за межі України. Презумпцію добросовісності та розумності поведінки відповідача спростовано у позовній заяві. Вважають, що виїзд дитини за межі України без згоди батька може зашкодити інтересам та безпеці дитини. Позивач не має наміру перешкоджати відповідачу в здійсненні прав та обов`язків щодо спільної дитини. Вважають, що визначення місця проживання з батьком не суперечить інтересам дитини, оскільки батько приділяє увагу і турботу до дитини, створює належні умови для виховання дочки. Заборона на виїзд дитини за межі України без згоди батька відповідає інтересам та безпеці дитини. Прохали: визначити місце проживання дитини [PERSON] разом з батьком [PERSON] ; та заборонити виїзд дитини [PERSON] за межі території України без супроводу чи нотаріально посвідченого дозволу батька [PERSON] . В судовому засіданні позивач та його представник: адвокат Булдигіна М.С. позовну заяву підтримали та прохали задовольнити, не заперечували проти заочного розгляду справи. В судовому засіданні представник органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району Шаповал Т.С. не заперечувала проти задоволення позову, посилалася на висновок органу опіки та піклування згідно якого проживання дитини з батьком відповідає принципу «найкращих інтересів дитини». В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, про що свідчать: довідка про доставку електронного документу від 06.04.2023 року; поштове повідомлення, яке повернуто до суду з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою», оголошення про виклик на офіційному сайті Судової влади України, та довідки про доставку смс, про причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не подала. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України якщо відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи по суті повідомлений завчасно і належним чином, причин неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав, то за згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. У зв`язку з наведеним, суд на підставі ч.4 ст.223, ст.280 ЦПК України, постановляє заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. [INFO] в м. Запоріжжя народився позивач - [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] від 12.10.1999 року. [INFO] в м. Запоріжжя народилася відповідач - [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , мешкає в орендованій квартирі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] від 23.12.2016 року, та відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Запорізькій області від 22.03.2023 року. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася дитина - донька [PERSON] , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26.01.2022 року, виданого Хортицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). З 23.02.2022 року по теперішній час дитина зареєстрована за місцем проживання батька за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання особи від 23.02.2022 року. Позивачу на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.02.2015 року та копією договору дарування квартири від 20.02.2015 року. Позивач з 25.06.2022 року перебуває у шлюбі з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 25.06.2022 року. Відповідно листа КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №6» ЗМР від 06.05.2023 року дитина [PERSON] мешкає разом з батьком, перебуває на обліку в амбулаторії №10 з 26.08.2022 року, на диспансерному обліку не перебуває, на прийоми до лікаря з дитиною приходить батько та бабуся, рекомендації лікаря батько виконує в повному обсязі, мати дитини на прийоми до амбулаторії з дитиною не приходила, станом здоров`я у лікаря не цікавилася. Згідно довідки про міру участі батьків у вихованні дитини - учениці 1-Б класу, яка видана Запорізькою гімназією №97 ЗМР, [PERSON] на початку 2022-2023 навчального року зарахована до 1-Б класу і проживала за адресою батька на підставі заяви батька від 31.08.2022 року, з початку навчального року батько знаходиться на постійному зв`язку з соціальним педагогом та класним керівником, систематично спілкується з представниками гімназії. Мати періодично спілкується з представниками гімназії на їх запит. На даний момент дитина знаходиться за місцем проживання матері і навчання не відвідує. Мати проти навчання дитини, про що неодноразово повідомляла адміністрацію та класного керівника. Відповідно акту обстеження житлово-побутових умов від 12.09.2022 року, [PERSON] зареєстрована в квартирі батька, в результаті обстеження було встановлено, що дитина за зазначеною адресою має окреме місце для навчання, окреме місце для відпочинку, окреме спальне місце, інші необідні меблі та обладнання (телевізор, комп`ютер), забезпечена шкільним приладдям. Під час бесіди було з`ясовано, що сім`я потребує допомоги в поверненні [PERSON] до навчання, забезпечення усім необхідним, мати не дає можливості бачитись з дитиною, умови проживання дитини у матері незадовільні: у одній кімнаті проживають мати, дитина, бабуся, прабабуся, дядько, який перебуває на лікуванні. Комісія дійшла висновку, що мати не виконує батьківські обов`язки та заважає виконувати законному батькові. Згідно довідки про розгляд звернення від 28.09.2022 року Відділу по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей ЗМР, з [PERSON] проведено профілактичну роботу, матері роз`яснені законодавство щодо дітей, відповідальність дорослих за утримання, виховання та здоров`я малолітніх, її попереджено про адміністративну та кримінальну відповідальність за неналежне виконання батьківських обов`язків. Відповідно розпорядження Голови районної адміністрації ЗМР по Дніпровському району від 07.10.2022 року про порядок участі у вихованні та спілкуванні [PERSON] з малолітньою [PERSON] , визначено порядок участі у вихованні та спілкуванні з донькою, враховуючи бажання дитини, її режим дня та стан здоров`я: - з 19.00 неділі до 15.00 наступної п`ятниці дитина проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] ; - з 15.00 п`ятниці до 19.00 наступної неділі дитина проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] ; - спільний відпочинок дитини разом з батьком один літній місяць на рік з метою її оздоровлення та спільного відпочинку, в тому числі за межами міста, без присутності матері, за умови своєчасного інформування матері дитини про наміри проведення такого відпочинку та повідомленням про подальше місце перебування дитини. У зв`язку з невиконанням відповідачем вказаного розпорядження позивач неодноразово звертався до поліції - згідно відповіді Запорізького РУП від 25.11.2022 року, 20.10.2022 року о 14:41 позивач звернувся зі служби 102 у зв`язку з тим, що відповідач перешкоджає бачитись спільній дитині з батьком (ЖЄО № 23445 від 20.10.2022 року). Відповідно постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01.11.2022 року у справі № 334/4570/22, відповідач неналежно виконувала упродовж вересня 2022 року свої батьківські обов`язки щодо контролю навчання своєї доньки [PERSON] , внаслідок чого остання не приступила впродовж вересня 2022 року до навчання у гімназії №97. Звільнено відповідача від адміністративної відповідальності за ч.1 ст.184 КУпАП за малозначністю і обмежитись усним зауваженням. Відповідно довідки про розгляд звернення від 22.12.2022 року спеціалісти відділу по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради відвідали родину за адресою проживання: [ADDRESS] , з [PERSON] проведено профілактичну бесіду, матері роз`яснено законодавство щодо дітей, відповідальність дорослих за утримання, виховання та здоров`я малолітніх, її попереджено про адміністративну та кримінальну відповідальність за неналежне виконання батьківських обов`язків. Відділом служби направлено подання до Запорізького РУП ГУНП в Запорізький області для притягнення матері до адміністративної відповідальності за ст.184 КУпАП. Згідно довідки про розгляд звернення від 28.02.2023 року, 22.02.2023 року спеціалістом відділу по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради було відвідано родину за адресою проживання: [ADDRESS] , двері ніхто не відчинив, було залишено запрошення з`явитися до відділу служби для надання пояснень. 24.02.2023 року спеціаліст відділу служби вдруге здійснив вихід за адресою. На стук у двері відповіла мати [PERSON] , яка відмовилась відчинити двері та поспілкуватися зі спеціалістом. Відділом служби буде повторно направлено подання до Запорізького РУП ГУНП в Запорізький області для притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.184 КУпАП. Згідно Висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , затвердженого 12.06.2023 року районною адміністрацією Запорізької міської ради по Дніпровському району, комісією було встановлено, що проживання малолітньої з батьком відповідає принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріорітетним при вирішенні цієї справи. Визначаючи місце проживання дитини з батьком, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а також, що в інтересах дитини є турбота та підтримка з боку батька, комісія надає першочергове значення та оцінку саме найкращим інтересам дитини, врахувавши обставини справи. Суд, задовольняючи позов в повному обсязі, виходить з наступного. Згідно ч.2,8,9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині 1 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно ч.2,47 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно ч.1,2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині 1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС (ч.4 ст.263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Щодо заборони виїзду малолітньої дитини за межі території України без згоди батька. Порядок перетину кордону громадянами України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. Пунктом 3 Правил передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою, зокрема, за нотаріально посвідченою згодою, другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (п.4 Правил). 03.07.2018 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», яким внесено зміни до ч.5 ст.157 СК України та розширено перелік підстав для виїзду дитини до 16 років без згоди другого з батьків. На час запровадження на території України надзвичайного або воєнного стану діють положення абзацу 13 п.2-3 Правил, відповідно яких виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону). Судом встановлено, що до суду звернувся позивач - [PERSON] як батько малолітньої [PERSON] , [INFO] , з позовом до матері спільної дитини - [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком та заборона виїзду малолітньої дитини за межі території України без дозволу батька, з підстав того, що умови проживання дитини у матері незадовільні: у одній кімнаті проживають мати, дитина, бабуся, прабабуся, дядько, який перебуває на лікуванні, матір особистого нерухового майна не має, доходу не має, безробітна, остання не займається інтелектуальним розвитком дитини, її ментальним і фізичним здоров`ям та не виконує свої батьківські обов`язки та заважає виконувати законному батькові, який має більшу прихильність до дочки, має позитивні характеристики, самостійний дохід і нерухоме майно, в якому створені належні умови для фізичного, духовного та морального розвитку дитини і може забезпечити її усім необхідним. Суд, дослідивши надані докази, доходить висновку, що позивач має більшу прихильність до дочки, має позитивні характеристики, самостійний дохід і власне нерухоме майно, в якому створені належні умови для фізичного, духовного та морального розвитку дитини і може забезпечити її усім необхідним, крім того, останній з 25.06.2022 року перебуває у шлюбі з [PERSON] , що не може оцінюватися як негативна обставина, яка унеможливлює визначення місця проживання дитини з батьком, так як дитина має проживати з тим з батьків, який створив для неї більш сприятливі умови. При цьому, суд вважає, що відповідач не створила належні умови проживання для дитини, оскільки у одній кімнаті проживають разом відповідач, дитина, бабуся, прабабуся та дядько, крім того, відповідач особистого нерухового майна не має, доходу не має, безробітна, остання не займається розвитком дитини, її здоров`ям та не в повній мірі виконує свої батьківські обов`язки, за що притягувалась до адміністративної відповідальності. Суд наголошує, що визначення місця проживання дитини з батьком не позбавляє матір піклуватися про неї, бачитися з нею, спілкуватися, брати участь у її житті, проявляти материнську любов, оскільки позивач не має наміру перешкоджати відповідачу в здійсненні прав та обов`язків щодо спільної дитини. Тому суд доходить висновку, що визначення місця проживання дитини з батьком не суперечить інтересам дитини, оскільки батько приділяє увагу і турботу до дитини, створює належні умови для виховання і проживання доньки. Вказані обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні під час перевірки їх доказами і підтверджуються наданими суду письмовими доказами, які суд вважає достовірними, належними та допустимими. Тому, суд погоджується з висновком органу опіки та піклування, що проживання малолітньої з батьком відповідає принципу «найкращих інтересів дитини», а також, що в інтересах дитини є турбота та підтримка з боку батька. Щодо вимоги про заборону виїзду дитини за межі території України без дозволу батька, то суд вважає, що заборона на виїзд дитини за межі України без згоди батька відповідає інтересам та безпеці дитини. Крім того, відповідно ч.1,8 ст.178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідач відзив на позов не подала, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно ч.1 ст.76 ЦК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За приписами частин першої, п`ятої та шостої ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд вважає, що наявні матеріали справи свідчать про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно ч.1 п.6 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Оскільки позивачем не заявлено вимоги щодо розподілу судових витрат, то суд під час ухвалення рішення не вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Outcome: approved