Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

У березні 2023 р. [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивачка) звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідач), у якому просила визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (далі також - спірна квартира, спірне майно), та здійснити її поділ шляхом визнання за кожним з подружжя права власності на її частину. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 06.04.2023 позовну заяву передано на розгляд Дарницькому районному суду м. Києва. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.05.2023 справу передано до провадження судді Трусової Т. О. Ухвалою судді від 31.05.2023 задоволено заяву позивачки про забезпечення позову, подану одночасно з пред`явленням позову - накладено арешт на спірну квартиру. Ухвалою від 31.05.2023 відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження в судове засідання 29.06.2023. 26.06.2023 від позивачки надійшла заява про збільшення позовних вимог. 29.06.2023 від представника позивачки надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. В судовому засіданні 29.06.2023 суд відмовив у прийнятті до розгляду заяви про збільшення позовних вимог та відклав розгляд справи на 11.07.2023. 06.07.2023 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він зазначив про визнання вимог позову про поділ квартири у заявлений позивачкою спосіб і разом з тим виклав свої заперечення з приводу наведених у позовній заяві обставин набуття спірної квартири вказуючи, що із загальної суми коштів, вкладених у її придбання, 54/46% були його особистими коштами, одержаними від відчуження майнових прав за договором інвестування, який був укладений ним до шлюбу. В судовому засіданні 11.07.2023 позивачка заявила клопотання про допит свідків на підтвердження обставин проживання її з відповідачем однією сім`єю як чоловіка та дружини, ведення ними спільного господарства та наявності спільного бюджету впродовж семи років до реєстрації шлюбу. Оцінивши доводи та аргументи учасників справи, урахувавши заяву відповідача про те, що він не оспорює факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд відмовив у задоволенні клопотання про допит свідків. Заслухавши позивачку та її представника, які підтримали позовні вимоги, відповідача, який підтвердив свою позицію щодо визнання позову, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. З матеріалів справи вбачається, що з 03.12.2016 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27.04.2023. В період шлюбу сторони набули у власність двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2077134680000) загальною площею 66 кв.м., житловою площею 29,9 кв.м., що зареєстрована за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19.08.2020, укладеного з акціонерним товариством «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Княгиня Ярославна». Відповідно до положень частини статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Правовими підставами для задоволення позову є відповідні положення сімейного законодавства. Так, стаття 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 3 статті 61 СК України визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно…, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За приписами частини 1 статті 69 цього Кодексу дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Способи та порядок поділу майна подружжя визначені статтею 71 цього Кодексу, згідно приписів якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. За правилом, встановленим частиною 1 статті 70 СК України, при поділі майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом. Аналіз наведених правових норм та установлених фактів свідчить про те, що визнання відповідачем позову про поділ майна не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому суд приймає визнання відповідачем позову та ухвалює рішення про поділ майна шляхом визначення ідеальних часток кожного з подружжя у праві власності на спірну квартиру. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного. За загальним правилом, установленим частинами першою, другою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову - на відповідача. Водночас відповідач заперечив проти покладення на нього судових витрат посилаючись на те, що жодної необхідності у пред`явленні позову не було, оскільки він не лише ніколи не оспорював право позивачки на частину квартири, а й наполягав на її поділі у передбачений законом спосіб, натомість позивачка вимагала, щоб він відмовився від своєї законної частки майна при відсутності у нього іншого особистого окремого житла, та подала заяву про збільшення позовних вимог, у якій виклала обставини несплати ним аліментів на утримання дитини, що не відповідає дійсності та принижує його честь і гідність. Правовою підставою заперечень відповідача є норма частини 9 статті 141 ЦПК України, якою передбачено, що суд, незалежно від результатів вирішення спору, має право повністю або частково покласти судові витрати на сторону, яка зловживала своїми процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони. Дослідженням змісту позовної заяви установлено, що у ній відсутні будь-які дані, які б свідчили про існування перешкод для поділу майна у позасудовому порядку, ствердження відповідача про його незмінну і послідовну позицію щодо поділу квартири в рівних частках позивачка не спростувала. Зважаючи на викладене та ураховуючи факт заявлення позивачкою завідомо безпідставної вимоги про збільшення розміру її частки у спільному майні, дії позивачки у цьому процесі суд розцінює як неправильні, у зв`язку з чим вбачає підстави для покладення на відповідача лише частини сплаченого нею судового збору. Від вимоги про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу позивачка відмовилась, а тому суд залишає їх за позивачкою. На підставі викладеного,

Outcome: approved