Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-28 00:00:00

В березні 2022 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Великодолинської сільської ради, Одеського району Одеської області, посилаючись на те, що з відповідачкою у справі він перебував в шлюбі, зареєстрованому 18 жовтня 2002 року виконавчим комітетом Міняйлівською сільською радою Саратського району Одеської області, актовий запис №3. Від шлюбу у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2023 року шлюб між ними розірвано. Питання визначення місця проживання дитини при винесенні рішення суду не вирішувалося. Зазначав, що їх син з моменту народження і після їх розлучення з відповідачкою, проживав та проживає без реєстрації разом з ним та бабусею [PERSON] , 1957 року народження в будинку [ADDRESS] . Відповідачка після розлучення, проживає окремо в м. Одесі, періодично приймає участь у вихованні малолітнього [PERSON] , [INFO] , бажає щоб дитина проживала разом з нею, однак дитина бажає жити з батьком, де йому забезпечені всі необхідні умови для проживання та виховання. Посилаючись на вищевказані обставини, позивач просив суд визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 12 квітня 2023 року по справі було відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - орган опіки та піклування Великодолинської сільської ради, Одеського району Одеської області (а.с. 15-16). Ухвалою суду від 31 травня 2023 року підготовче провадження по справі було закрите та справа призначена до судового розгляду (а.с. 38). Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні не заперечувала проти позовних вимог, оскільки син дійсно проживає з позивачем, так як квартира, в який вона проживає однокімнатна, а дитині потрібна окрема кімната. Тому вона сина забирає до себе на вихідні. Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Великодолинської сільської ради, Одеського району Одеської області, орган опіки та піклування Великодолинської сільської ради, Одеського району Одеської області в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце слухання справи повідомлялися відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надали заяви про слухання справи за їх відсутності (а.с. 43, 44). Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін та представників третіх осіб, які своєчасно і належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою тринадцятою Сімейного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими вказані правовідносини регулюються. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 18 жовтня 2002 року виконавчим комітетом Міняйлівською сільською радою Саратського району Одеської області, актовий запис №3. Від шлюбу у сторін є син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 7). Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2023 року шлюб між сторонами розірвано. Питання визначення місця проживання дитини при винесенні рішення суду не вирішувалося. Судом встановлено, що сторони після розлучення, проживають окремо. Позивач проживає разом з сином без реєстрації в будинку по [ADDRESS] , який належить на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 08 серпня 2014 року матері позивача[PERSON] , 1957 року народження, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.13). З матеріалів справи вбачається. що відповідачка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області (а.с.14). Судом встановлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] , навчається в 7-А класі Великодальницького ліцею №1 Одеського району Одеської області, що підтверджується довідкою директора Великодальницького ліцею №1 від 17 січня 2001 року (а.с. 16). Згідно акту обстеження умов проживання дитини [PERSON] , [INFO] від 03 лютого 2023 року для виховання та розвитку дитини створено належні умови (а.с. 17). В процесі судового розгляду встановлено, що відповідачка приймає участь у вихованні малолітнього [PERSON] , [INFO] , бажає щоб дитина проживала разом з нею, однак дитина бажає жити з батьком, де йому забезпечені всі необхідні умови для проживання та виховання. Крім того, відповідачка [PERSON] пояснила суду, що не може надати дитині гідні умови проживання, оскільки проживає в однокімнатній квартирі, а сину потрібна окрема кімната. З сином у неї добрі відносини і на вихідні вона забирає сина до себе в м. Одеса. Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом справ щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновком органу опіки та піклування Великодальницької сільської ради «Про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] від 09 березня 2023 року визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з батьком, [PERSON] , [INFO] (а.с.46,47). Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Відповідно до положень ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до положень ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Таким чином, у разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями статті 29 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] підлягають задоволенню. Частиною 7 ст.7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, затвердженої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитини не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини (відсутність самостійного доходу, зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами, аморальна поведінка, яка може зашкодити розвиткові дитини), бути розлученою зі своєю матір`ю. Отже, при винесенні рішення суд приймає до уваги тільки інтереси дитини, які переважають над інтересами батьків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 1073,60 грн., які сплачені позивачем при зверненні до суду (а.с. 1).

Outcome: approved