Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Близнюківського районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача суму основного боргу у розмірі 150000 грн., 3 % річних за незаконне використання коштів у розмірі 23042,47 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 103819 грн., пені у розмірі 213247,27 грн. В обґрунтування позову зазначив, що між [PERSON] за договором позики від 27.12.2012 було надано [PERSON] , позику - грошові кошти в розмірі 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень на строк до 27.12.2017. Згідно п. 1 Договору, «ПОЗИКОДАВЕЦЬ» передає у власність «ПОЗИЧАЛЬНИКОВІ» гроші в сумі 150000,0 (сто п`ятдесят тисяч) гривень, а «ПОЗИЧАЛЬНИК» зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики). Зазначену вище суму позики «ПОЗИЧАЛЬНИК» зобов`язується повернути готівкою в строк до 27 грудня 2017 року (двадцять сьомого грудня дві тисячі сімнадцятого) року. Відповідно до п. 2 Договору, платіж вчинено в м. Лозова Харківської області. «ПОЗИЧАЛЬНИК» може повернути, а «ПОЗИКОДАВЕЦЬ» зобов`язаний прийняти позичену суму грошей до закінчення указаного строку. Згідно абзацу 2 п. 2 Договору, сторони стверджують що, позичена сума отримана «ПОЗИЧАЛЬНИКОМ» повністю на момент посвідчення цього договору. Підписання цього договору сторонами буде свідчить про одержання «ПОЗИЧАЛЬНИКОМ» суми позики. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Цей договір є безпроцентним. Станом на дату подання цього позову відповідач не виконав своє зобов`язання за договором з повернення суми боргу чим порушив взяті на себе зобов`язання. Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без їх участі, позов підтримав та просив його задовольнити. Згоду на проведення заочного розгляду справи не надав. Відповідач у судове засідання, повторно, не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причин неявки відповідач суду не повідомив, відзиву на позов не надав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що між позивачем та відповідачем 27.12.2012 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В., який зареєстрований в реєстрі за №3310. Відповідно до п. 1 Договору, «ПОЗИКОДАВЕЦЬ» передає у власність «ПОЗИЧАЛЬНИКОВІ» гроші в сумі 150000,0 (сто п`ятдесят тисяч) гривень, а «ПОЗИЧАЛЬНИК» зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики). Зазначену вище суму позики «ПОЗИЧАЛЬНИК» зобов`язується повернути готівкою в строк до 27 грудня 2017 року (двадцять сьомого грудня дві тисячі сімнадцятого) року. Відповідно до п. 2 Договору, платіж вчинено в м. Лозова Харківської області. «ПОЗИЧАЛЬНИК» може повернути, а «ПОЗИКОДАВЕЦЬ» зобов`язаний прийняти позичену суму грошей до закінчення указаного строку. Відповідно до абзацу 2 п. 2 Договору, сторони стверджують що, позичена сума отримана «ПОЗИЧАЛЬНИКОМ» повністю на момент посвідчення цього договору. Підписання цього договору сторонами буде свідчить про одержання «ПОЗИЧАЛЬНИКОМ» суми позики. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Цей договір є безпроцентним. Також до матеріалів справи долучений розрахунок інфляційних витрат, подвійної облікової ставки, пені за період з 27.12.2017 по 08.02.2023, згідно якого заборгованість основного боргу становить 150000 грн., розмір 3 % річних за незаконне використання коштів позивач визначив в сумі 23042,47 грн., інфляційну складова боргу визначив у розмірі 103819 грн., пеню визначив у розмірі 213247,27 грн. Щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості основної суми боргу у розмірі 150000 грн., суд зазначає наступне. Згідно положень статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В договорі позики зазначено, що, по-перше, позичена сума отримана відповідачем повністю на момент посвідчення цього договору, по-друге, підписання цього договору сторонами буде свідчить про одержання відповідачем суми позики. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи те, що в матеріалах справи наявні докази отримання відповідачем грошових коштів в позику в розмірі 150000 грн., суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача за Договором позики від 27.12.2012 підлягає до стягнення основний борг у розмірі 150000 грн. Щодо стягнення заборгованості пені у розмірі 213247,27 грн., суд зазначає наступне. За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Згідно зі ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Приписами ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. У Договорі позики від 27.12.2012 відсутні умови щодо сплати пені за прострочення зобов`язань по даному договору, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили відповідальність у разі порушення боржником зобов`язання у виді пені. Таким чином, вимога щодо стягнення заборгованості за пенею є необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Щодо стягнення заборгованості 3 % річних за незаконне використання коштів у розмірі 23042,47 грн., інфляційної складової боргу у розмірі 103819 грн., суд зазначає наступне. Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач, пред`являючи вимоги про погашення позики, просив у тому числі, крім суми основного боргу, стягнути 3% річних на суму простроченої заборгованості та інфляційну складову боргу. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). У позові позивач просив стягнути з відповідача 3 % річних за незаконне використання коштів у розмірі 23042,47 грн. та інфляційну складову боргу у розмірі 103819 грн. за період з 27.12.2017 по 08.02.2023. Враховуючи положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, суд дійшов висновку, що підлягає стягненню 3 % річних за незаконне використання коштів та інфляційна складова боргу за період з 27.12.2017 по 23.02.2022 включно. Стягнення 3 % річних за незаконне використання коштів та інфляційної складової боргу з 24.02.2022 по 08.02.2023 суперечить вищенаведеній нормі права, а тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. За змістом ст. ст. 524, 533 - 535, 625 ЦК України грошовим є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом частини 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 року у справі № 6-49цс12, від 24.10. 2011 року у справі № 6-38цс11, від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17.10.2011 року у справі № 6-42цс11) та нараховуються незалежно від вини боржника (постанова Верховного Суду України від 24.10.2011 року у справі № 6-38цс11). Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці, тобто мала місце дефляція. Отже, суд не погоджується з розрахунками позивача щодо 3 % річних за незаконне використання коштів та інфляційної складової боргу. Так, суд наводить власний розрахунок суми 3 % річних за незаконне використання коштів за наступною формулою: 150000 грн. боргу*3%*кількість днів прострочення/365/100% = 3 % річних за незаконне використання коштів за рік. За 2017 рік: 150000грн*3%*5 днів/365/100% = 61,64 грн. За 2018 рік: 150000грн*3%*365днів/365/100% = 4500 грн. За 2019 рік: 150000грн*3%*365днів/365/100% = 4500 грн. За 2020 рік: 150000грн.*3%*366днів/365/100% = 4512,33 грн. За 2021 рік: 150000грн*3%*365днів/365/100% = 4500 грн. За 2022 рік: 150000грн*3%*54дні/365/100% = 665,75 грн. А загалом за період з 27.12.2017 по 23.02.2022 включно 3 % річних складають - 18739,72 грн. Таким чином, вимога щодо стягнення 3 % річних за незаконне використання коштів підлягає частковому задоволенню у розмірі 18739,72 грн. Також суд наводить власний розрахунок суми інфляційної складової боргу з січня 2018 року по лютий 2022 року включно за наступною формулою: 150000грн. боргу* сукупній індекс інфляції /100% - 150000грн боргу = інфляційна складова боргу за рік. Так, сукупний індекс інфляції за 2018-2021 роки та за період з січня по лютий 2022 року включно отримується шляхом перемноження щомісячних індексів інфляції між собою за відповідний рік з січня по грудень, при цьому, кожне перемноження щомісячних індексів інфляції ділиться на 100 %. Щомісячний індекс інфляції за відповідний місяць повинен враховуватись, якщо незаконне використання коштів в цьому місяці відбувалось більше 15 днів. При цьому, сукупний індекс інфляції за 2018 рік складає 109,8 %, сукупний індекс інфляції за 2019 рік складає 104,1 %, сукупний індекс інфляції за 2020 рік складає 105,0 %, сукупний індекс інфляції за 2021 рік складає 110,0 %, сукупний індекс інфляції за період з січня по лютий 2022 року включно складає 102,9 %. За 2018 рік: 150000грн.*109,8%/100% - 150000грн. = 14700 грн. За 2019 рік: 150000грн.*104,1%/100% - 150000грн. = 6150 грн. За 2020 рік: 150000грн.*105,0%/100% - 150000грн. = 7500 грн. За 2021 рік: 150000грн.*110,0%/100% - 150000грн. = 15000 грн. За 2022 рік за період з січня по лютий 2022 рік включно: 150000грн.*102,9%/100% - 150000грн. = 4350 грн. А загалом за період з 01 січня 2018 року по 23.02.2022 включно інфляційна складова боргу становить 47700 грн. Таким чином, вимога щодо стягнення інфляційної складової боргу підлягає частковому задоволенню у розмірі 47700,00 грн. Враховуючи вищезазначене позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики підлягають частковому задоволенню у розмірі 216439,72 грн. Щодо вирішення питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Проте суд зазначає, що позивачем не надано жодних доказів в підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу. Таким чином, підстави для стягнення витрат з правничої допомоги з відповідача на користь позивача, відсутні. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно (44,16%) задоволеним позовним вимогам.

Outcome: partial