Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-11 00:00:00

Позивач [PERSON] (надалі - «Позивач») у травні 2022 року звернувся до суду з позовом до Бориславської міської ради Львівської області (надалі - «Відповідач 1»), [PERSON] (надалі - «Відповідач 2») про визнання частково незаконними та скасування рішення Бориславської міської ради Львівської області № 184 від 20 травня 2003 року «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок» в частині передачі безоплатно у власність земельну ділянку, яку надано для будівництва та обслуговування будинку та господарських споруд з наступною видачею державного акту на право власності на землю 776 кв.м. гр. [PERSON] , що приживає по [ADDRESS] та про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, а саме демонтувати металеву огорожу, встановлену по периметру між межовими знаками А-Д, а також між знаками А до Б на земельній ділянці, [ADDRESS] , згідно плану присадибної земельної ділянки за вказаною адресою. В обґрунтування своїх позовних вимог Позивач покликається на те, що він являється власником житлового будинку за [ADDRESS] з господарськими спорудами, а також земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,1000 га (кадастровий номер 4610300000:03:021:0143) та земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,0033 га (кадастровий номер 4610300000:03:021:0157), які знаходяться по [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, посвідченого 12 грудня 2007 року в.о. державного нотаріуса Бориславської державної нотаріальної контори Зайченко Н.В. за спадковою справою №47/2007 та зареєстровано в реєстрі №1838. Суміжним землекористувачем за адресою: [ADDRESS] являється [PERSON] , якій за вказаною адресою на праві власності належить будинок відповідно до договору купівлі-продажу №451 від 06.03.2003 року. Відповідно до рішення Бориславської міської ради Львівської області вд 20 травня 2003 року №184 передано безоплатно у власність земельну ділянку, яку надано для будівництва та обслуговування будинку та господарських споруд з наступною видачею державного акту на право власності на землю 776 кв.м. гр. [PERSON] , що проживає по [ADDRESS] . Тобто приватизація даної земельної ділянки для будівництва та обслуговування будинку та господарських споруд здійснено тактично відразу придбання відповідачкою будинку. При прийнятті оскаржуваного рішення органом місцевого самоврядування не було враховано та грубо проігноровано, на думку Позивача, вимоги п.3.22 ДБН (державних будівельних норм) 360-92360-92 «Містобування. Планування і забудова міських селищних поселень» у районах садибної забудови при потребі, крім вуличної мережі, передбачено організацію внутрішньо-квартальних проїздів. Ухвалою від 31 травня 2022 року позовну заяву було залишено без руху. У строк, визначений ухвалою суду, позивач усунув недоліки позовної заяви, відтак, ухвалою судді від 27 червня 2022 року було відкрито провадження в порядку загального провадження та призначено підготовче засідання у цивільній справі за позовом [PERSON] до Бориславської міської ради Львівської області, [PERSON] про визнання частково незаконним рішення органу місцевого самоврядування та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. 04 липня 2022 року Бориславською міською радою Львівської області було подано заяву про застосування строку позовної давності та відзив на позовну заяву. В поданій заяві про застосовування строку позовної давності відповідач зазначає, що такий сплив, стосовно позовної вимоги про визнання частково незаконним та скасування рішення Бориславської міської ради Львівської області №184 від 20.05.2003 року «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок» в частині передачі безоплатно у власність земельну ділянку, яку надано для будівництва та обслуговування будинку та господарських споруд з наступною видачею державного акту на право власності на землю 776 кв.м. гр. [PERSON] , що проживає по [ADDRESS] . Як вбачається з поданого відзиву до позовної заяви була долучена технічна документація, яка була розроблена після прийняття міською радою рішення про надання земельної ділянки відповідачці [PERSON] . Також в матеріалах технічного звіту є висновки Міського (м. Борислава) управління земельних ресурсів від 20.05.2003 року № 161 і головного архітектора м. Борислава від 16 травня 2003 року, в яких зазначається , що немає в наявності обмежень та сервітутів щодо використання земельної ділянки. На момент надання у власність відповідачці земельної ділянки власником будинковолодіння [ADDRESS] була [PERSON] , яка і погодила межі земельної ділянки відповідачки, що підтверджується наявним в матеріалах справи актом встановлення і узгодження меж. Позивач набув права власності на будинковолодіння [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом 12 грудня 2007 року після смерті [PERSON] . У відповіді на відзив від 10 жовтня 2022 року представник позивача зазначив, що відзив Бориславської міської ради є необґрунтованим, виходячи з наступного. Відповідач зазначає, що на час прийняття нею оскаржуваного рішення технічний звіт ще не був готовий, а отже його висновки, зокрема землевпорядної експертизи, не могли братися до уваги при прийнятті оскаржуваного рішення. Також у технічному звіті зазначено, щодо встановлення сервітуту на користь позивача, проте Бориславською міською радою було передано у власність земельну ділянку відповідачці [PERSON] , саме тому позивач і на даний час не отримав сервітутного права на обслуговування будинку. 24 жовтня 2022 року було скеровано заперечення, щодо відповіді на відзив на позовну заяву в якому відповідач просить повністю відмовити в позовних вимогах. Ухвалою від 08 листопада 2022 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду справи по суті. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник Відповідача 1 - заперечив проти позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні. Крім цього, представник Відповідача-1 підтримав свою заяву про застосування строку позовної давності. Відповідач - 2 [PERSON] , будучи неодноразово повідомленою про дату та час судових засідань, в тому числі розміщенням судових повісток на сайті судової влади України, більше, ніж двічі, в судове засідання не з`явився та не повідомила причини неявки. Від неї не надійшло клопотання про перенесення слухання справи, відзив на позовну заяву не надала суду, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутності на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи. Заслухавши пояснення Позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд прийшов на наступного висновку. Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Порядок і процедура передачі земельної ділянки у власність громадянинові встановлена статтею 118 ЗК України. Зокрема, частиною 7 вказаної статті ЗК України встановлено, що Рада міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Відповідно до ч. 8 ст. 118 ЗК розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою (далі - Комісія). Комісія протягом трьох тижнів з дня одержання проекту надає відповідному органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування свій висновок щодо погодження проекту або відмови у його погодженні. У разі відмови у погодженні проект повертається заявнику у зазначений у цій частині строк. Підставою відмови у погодженні проекту може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно правових актів. У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається Комісією до відповідного органу земельних ресурсів для здійснення такої експертизи. Відповідно до ч. 9 ст. 118 ЗК Рада міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку (частини десята, одинадцята статті 118 ЗК). Статтею 50 Закону України «Про землеустрій» визначено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок; проекти землеустрою погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України. Відповідно до ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Статтею 393 ЦК України передбачено, що акт органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника/користувача за його позовом визнається незаконним та скасовується. Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 ЗК органи приймають одне з відповідних рішень. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність в подальшому. Судом встановлено, що Позивач являється власником житлового будинку за [ADDRESS] з господарськими спорудами, а також земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,1 га (кадастровий номер 4610300000:036021:0143) та земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,0033 га (кадастровий номер 4610300000:036021:0157), розташованих по [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, посвідченого 12 грудня 2007 року в.о. державного нотаріуса Бориславської державної нотаріальної контори Зайченко Н.В. за спадковою справою №47/2007 та зареєстровано в реєстрі №1838 9 (а.с.35), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.34) та відповідними копіями державних актів на право власності на земельні ділянки ( а.с.33, 36). Як вбачається із вищезазначеного свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 12 грудня 2007 року, Позивач є спадкоємцем [PERSON] , яка померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Бориславського міського управління юстиції 13 лютого 2007 року (а.с.30). Судом також встановлено, що Відповідачем -2 ( [PERSON] ) в ході виготовлення технічної документації по проведенню земельно-кадастрової інвентаризації земельної ділянки та виготовлення державного акту на право приватної власності, було виготовлено Акт встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування від 22 квітня 2003 року, згідно якого межі земельної ділянки Відповідача-2 ( [PERSON] ) були погоджені суміжними землекористувачами, в тому числі [PERSON] (матір`ю Позивача) (а.с.12). В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження отримання Відповідачем-2 Державного акту на право власності на землю 776 кв.м гр. [PERSON] , що проживає по [ADDRESS] . Так, посилаючись на наявність порушеного права у спірних правовідносинах, Позивач та його представник посилаються на те, що його матір [PERSON] , як суміжний землекористувач, не могла підписати вищезгаданий Акт встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування від 22 квітня 2003 року, не порадившись з Позивачем, який проживав постійно з нею. Також в оспорюваному рішенні не враховано та грубо проігноровано, на думку Позивача, вимоги п.3.22 ДБН (державних будівельних норм) 360-92360-92 «Містобування. Планування і забудова міських селищних поселень» у районах садибної забудови при потребі, крім вуличної мережі, передбачено організацію внутрішньо-квартальних проїздів. Разом з цим, Позивачем не надано, а судом не здобуто доказів того, що спірний проїзд зник за рахунок земельної ділянки, що надана у власність Відповідачу-2 ( [PERSON] ), враховуючи, що проїзд відноситься до земель загального користування, щодо передачі у власність таких існує заборона за ч. 4 ст. 83 ЗК України. Відповідно Позивачем також не надано належних та допустимих доказів щодо порушення державних будівельних норм, зокрема вимог п.3.22 ДБН 360-92360-92 «Містобування. Планування і забудова міських селищних поселень». Клопотання про проведення земельно-технічної експертизи щодо наявності спірного проїзду суду не заявлялося. Доводи Позивача про те, що неналежне погодження меж суміжних ділянок (підроблення підпису в Акті від суміжного землекористувача його покійної матері) є підставою визнання частково незаконним спірного рішення органу місцевого самоврядування сприймаються судом критично, оскільки доказів того, що на час складання акту погодження меж земельних ділянок в 2003 році матір не підписала чи не могла підписати зазначений акт суду не надано. Суд звертає увагу, що підписання акту погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації, а відтак саме по собі не підписання суміжним користувачем акту погодження меж чи відсутність такого акту не може бути безумовною підставою для скасування спірного рішення, що узгоджується з позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.03.2018 року у справі № 681/1039/15-ц. Судом не виявлено порушень закону, в тому числі вимог статті 118, 116 Земельного Кодексу, які б були підставою для визнання прийнятих радою рішень незаконним. Судом не встановлено таких порушень прав і інтересів позивача вказаним рішенням, які б тягли за собою скасування даного рішення. Тому підстав для задоволення позову в цій частині немає. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження порушення його прав на користування власною земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,1 га (кадастровий номер 4610300000:036021:0143) та земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,0033 га (кадастровий номер 4610300000:036021:0157), тим самим не доведено, що Відповідачем-2 [PERSON] , як суміжним землекористувачем, захоплено проїзд , земель громади. Позовна заява обґрунтована виключно незгодою з діями Відповідача-2 [PERSON] , щодо встановлення металевої огорожі, встановленої по периметру між межовими знаками А-Д, а також між знаками А-Б на земельній ділянці, [ADDRESS] , згідно плану присадибної ділянки за вказаною адресою, на переконання суду, не є підставою для скасування рішення про виділення земельної ділянки суміжному землекористувачу. Позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявність підстав для скасування рішення органу місцевого самоврядування, в зв`язку з чим суд приходить до висновку, що звернення до суду із вимогою про визнання частково незаконним та скасування рішення Бориславської міської ради Львівської області №184 від 20 травня 2003 року «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок» в частині передачі безоплатно у власність земельну ділянку, яку надано для будівництва та обслуговування будинку та господарських споруд з наступною видачею державного акту на право власності на землю 776 кв.м гр. [PERSON] , що проживає по [ADDRESS] є необґрунтоване та не підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про зобов`язання Відповідача - 2 [PERSON] демонтувати металеву огорожу, встановлену по периметру між межовими знаками А-Д, а також між знаками А-Б на земельній ділянці, [ADDRESS] , згідно плану присадибної ділянки за вказаною адресою, тобто привести її в стан, який мала ділянка до встановлення вказаної огорожі, суд вважає їх такими, що не підлягає задоволенню, оскільки вона є похідною від вимоги про визнання нечинним рішення органу місцевого самоврядування. Щодо заяви представника Відповідача-1 про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин суд зазначає наступне. Відповідно до положення ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За правилами, визначеними ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з вимогами ч. 3-ч. 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до абз. 3 п. 11постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до відповідачів у спорі, які заявляють про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Отже, правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги. Беручи до уваги вищевикладене, а також те, що суд відмовив в задоволенні позову по суті підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності, суд не вбачає. Так як у задоволенні позову суд відмовляє, судові витрати відповідно до вимог статті 141 ЦПК України залишаються саме за позивачем. Відповідно ч.6 ст.141 ЦПК України, враховуючи, що Позивача, було звільнено від сплати судових витрат та враховуючи відхилення позовних вимог, судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed