Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-25 00:00:00

Суть питання, що вирішується рішенням. Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, де є третя особа, про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, посилаючись на те, що позивача було затримано за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, обрано запобіжний захід у вигляді утримання під вартою без права внесення застави, в подальшому продовжено запобіжний захід з правом внесення застави, звинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, і в результаті виправдано судом. Внаслідок таких дій, позивачу була спричинена моральна шкода, яка полягає в моральних стражданнях через ізоляцію, кримінальне переслідування, зміну способу життя, судові тяжби та матеріальна шкода, яка полягає у неотриманні заробітку. Враховуючи зазначене, позивач просить стягнути з Державної казначейської служби України зазначене відшкодування. Рух справи. 13.12.2021 визначено склад суду. 15.12.2021 надано запит до ГІОЦ КМДА. 21.12.2021 одержано відповідь на запит до ГІОЦ КМДА. 21.12.2021 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено на 25.03.2022. 07.02.2022 надійшов відзив від Державної казначейської служби України. 25.03.2022 розгляд справи відкладено на 25.07.2022, у зв`язку з розпорядженням голови Дарницького районного суду м. Києва щодо допуску до приміщення суду. 11.07.2022 надійшов відзив з Хмельницької обласної прокуратури. 25.07.2022 за клопотанням позивача розгляд справи відкладено на 19.09.2022. 19.09.2022 розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою відповідачів на 20.10.2022. 28.09.2022 надійшла відповідь на відзив. 20.10.2022 розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою відповідачів на 11.01.2023. 11.01.2023 розгляд справи не відбувся у зв`язку з відсутністю електроенергії, слухання призначено на 21.03.2023. 20.03.2023 надійшла заява про збільшення позовних вимог. 21.03.2023 розгляд справи відкладено за клопотанням позивача, у зв`язку з ненадходженням доказів, слухання справи призначено на 05.04.2023. 05.04.2023 розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою відповідачів, слухання призначено на 20.04.2023. 20.04.2023 розгляд справи вкладено за клопотанням позивача, у зв`язку з неотримання доказів, слухання призначено на 10.05.2023. 10.05.2023 розгляд справи не відбувся у зв`язку з перебуванням судді у відгулі, слухання призначено на 08.06.2023. 08.06.2023 розгляд справи відкладено, у зв`язку із залученням третьої особи за клопотанням позивача, слухання призначено на 26.06.2023. 26.06.2023 ухвалено рішення. Доводи учасників справи. Позивач просив розглянути справу у відсутність останнього, позовні вимоги підтримав, з урахуванням збільшення, з підстав зазначених у позові. Відповідач Державної казначейської служби України направила відзив в якому позовні вимоги не визнала, оскільки вважає, що з боку останньої не мало місце порушення прав позивача, а вина правоохоронних та судових органів у спричиненні шкоди позивачу не доведена. Крім того, позивачем не доведено, що останній працював для того щоб ставити вимогу про відшкодування матеріальної шкоди у виді неотриманого заробітку. Щодо моральної шкоди відповідач не надав доказів її спричинення /а.с. 33 -36-А/. Відповідач Хмельницька обласна прокуратура направила відзив в якому позовні вимоги не визнала, оскільки вважає, що позивачем не доведений розмір моральної шкоди. Крім того, позивач звернувся до неналежного суду за захистом прав, оскільки за обставин викладених у позові відповідний спір має розглядати суд, який розглядав справу у першій інстанції в якому обвинувачення стосовно позивача не знайшли підтвердження і справа була закрита з реабілітуючих підстав. Також, встановлення розміру шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконних ді органів оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, віднесено до компетенції останніх, а не суду при розгляді справи /а.с. 44- 50/. Встановлені судом обставини. 03.04.2019 позивачу повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, внесеного до ЄРДР за № 12015240210000100 від 19.02.2015 /а.с. 86/. 09.02.2019 ухвалою слідчого судді було надано дозвіл на проведення обшуку по вказаному кримінальному провадженні /а.с. 86/. 12.04.2019 ухвалою слідчого судді накладено арешт на вилучене згідно вказаної ухвали майно, а саме на предмети схожі на зброю та бойові припаси /а.с. 87/. 11.04.2019 стосовно позивача обрано запобіжний захід утримання під вартою без права внесення застави в межах кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, внесеного до ЄРДР за № 12015240210000100 від 19.02.2015 /а.с. 75/. 10.05.2019 строк тримання під вартою в межах кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, внесеного до ЄРДР за № 12015240210000100 від 19.02.2015 позивачу продовжено без права внесення застави /а.с. 74/. Разом з тим, позивач у позові стверджує, що дана ухвала передбачала права внесення застави, яка була внесена 11.05.2019 і позивача звільнено з під варти, що не заперечувалось учасниками справи. 16.08.2019 позивачу змінено раніше оголошену підозру у вказаному кримінальному провадженні з ч. 4 ст. 187 КК України на ч. 3 ст. 355, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 353, ч. 1 ст. 263 КК України /а.с. 76 - 83/. 14.05.2021 Ізяславським районним судом Хмельницької області стосовно позивчабуло розглянуто обвинувальний акт за обвинуваченнями у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 146 КК України та постановлено вирок /а.с. 91 - 110/. Відповідно до вироку, позивача засуджено за ч. 3 ст. 146 КК України та звільнено від покарання у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а за ч. 1 ст. 263 КК України виправдано через недоведеність вчинення позивачем кримінального правопорушення /а.с. 107/. Вирок суду в апеляційному порядку не оскаржувався та набув чинності 15.06.2021 /а.с.110/. Мотиви, з яких суд виходив при постановленні рішення і положення закону, яким він керувався. Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя. Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави. На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (п. 3 ч.2 ст. 11 ЦК України). Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 9 ч.2 ст.16 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Положеннями ч.1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно з п. п. 1, 5 ч.1 ст. 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода. Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені п. 1 ч.1 ст. 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади) (ч.1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Згідно ст.12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в п.п. 13, 4 ст. 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. Пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Мінюсту України від 4.03.1996 № 6/5, Генеральної прокуратури України від 4 березня 1996 року № 3 та Мінфіну України від 4.03.1996 № 41, при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції. Згідно ст. 13Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з ч. 1 ст. 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Згідно ст.14 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», заяву про оскарження постанови про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, чи прокуратури, на вибір громадянина може бути подано до суду за місцем його проживання або за місцезнаходженням відповідного органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, чи прокуратури. Сторони в цих справах звільняються від сплати судових витрат. Згідно ст. 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до ст. 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, дізнавач, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди. Пунктом 6 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові, відповідний орган, зазначений у п.11 цього Положення одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства або з копією виправдувального вироку, що набрав законної сили, або постановою (ухвалою) суду (судді) направляє повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Отже, чинним законодавством визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, в тому числі і судом. Як вбачається з вироку суду постановленого стосовно позивача, останній не містить відомостей про те, що позивачу роз`яснено куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав, у зв`язку з виправдуванням за одною із статей звинувачення та/або направлено відповідне повідомлення, що свідчить про порушення порядку відшкодування шкоди (ст. 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та п. 6 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Критерії оцінки правомірності судового рішення визначені в ст. 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 1, п. 1 ст. 6 Конвенції, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України. Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч. 4 ст. 28 ЦПК України, позови, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. Враховуючи те, що процедура реалізації прав по відшкодуванню шкоди встановлена зазначеними Законом та Порядком не з вини позивача застосована не була, що вплинуло на тривалість та ефективність можливостей захисту таких прав, суд вважає, що у даному випадку беззаперечно правильним буде застосування процесуального законодавства та розгляд спору в суді за місцем реєстрації позивача, що зумовить ефективність юридичного захисту. Крім того, зазначені закон та порядок, на думку суду, не встановлюють беззаперечного обов`язку особи, яка має право на відшкодування, дотримуватися відповідної процедури та не встановлюють негативних наслідків їх недотримання, у вигляді позбавлення права на відшкодування тощо. Натомість такий порядок встановлений ч. 4 ст. 28 ЦК України та ст. 257 ЦК України (загальна позовна давність). Крім того, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що заява про відшкодування моральної шкоди розглядається тільки судом з урахуванням фактичних обставин щодо наявності моральної шкоди в межах, встановлених саме цивільним законодавством, з дослідженням доказів, у тому числі можливих висновків експертизи. Такі процесуальні дії суду притаманні змагальному процесу, яким є за чинними на цей час процесуальними кодексами саме позовне провадження (постанова ВП ВС від 08.02.2022 у справі № 201/10234/20, провадження у справі № 14-22/цс21). Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи (постанова ВС від 17.11.2021 у справі № 755/5684/18-ц). Враховуючи зазначене суд вважає доводи відповідачів у відзиві, а також відповіді прокуратури на звернення позивача про відшкодування шкоди /а.с. 136-137/, щодо необхідності звернення позивачу за захистом своїх прав безпосередньо до суду, який постановив вирок, у даному випадку неспроможними. Рішення суду повинне бути не просто формально законним і обґрунтованим, а й справедливим за своєю суттю (постанова ВС від 26.05.2022 у справі № 569/2825/18, провадження № 61-15032св21). З матеріалів справи вбачається, що позивач піддавався кримінально переслідуванню з 03.04.2019 по 15.06.2021, з дня повідомлення про підозру до дня набрання вироком законної сили. Позивач підозрювався у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, під час розслідування вказаного злочину, позивач протягом місяця перебував під вартою на підставі ухвал слідчого судді, в подальшому запобіжний захід був застосований у вигляді застави. Так, більше ніж через чотири місяці підозра позивачу була змінена на підозру у чотирьох інших кримінальних правопорушеннях невеликої тяжкості ч. 1 ст. 353 КК України, середньої тяжкості ч. 2 ст. 146 КК України та двох тяжких злочинах ч. 3 ст. 355, ч. 1 ст. 263 КК України. В подальшому судом стосовно позивача було розглянуто обвинувальний акт по обвинуваченню у двох злочинах невеликої тяжкості та тяжкому, при цьому за обвинуваченнями в останньому позивача виправдано, у зв`язку з недоведеністю вини, а за вчинення нетяжкого злочину звільнено від покарання у зв`язку із закінченням строків для притягнення до кримінальної відповідальності. Відповідності до ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. При цьому у ч.ч. 2, 4 ст. 23 ЦК України зазначені підстави для відшкодування моральної шкоди, яка може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ч. ч. 4, 5 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Зазначені положення цивільного законодавства застосовуються при визначенні підстав та розміру моральної шкоди, спричиненої потерпілій особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, та свідчать про обов`язкове встановлення під час відшкодування шкоди не тільки підстав для відшкодування, а й того, у чому саме полягала моральна шкода та виходячи з принципів розумності та справедливості при визначенні її розміру. Згідно ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», встановлено мінімальні гарантії держави на відшкодування моральної шкоди, оскільки зазначено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. ч. 1 - 3 ст. 89 ЦПК України). Незважаючи на те, що позивача було засуджено до кримінальної відповідальності та звільнено від призначеного покарання за вчинення нетяжкого злочину, у зв`язку з закінченням строків для притягнення до кримінальної відповідальності вбачається, що позивач був незаконно підозрюваний у вчиненні особливо тяжкого злочину в рамках якого було обрано найсуворіший запобіжний захід тримання під вартою, без застави, із заставою, продовжувалися обов`язки встановлені судом після внесення застави, проведено обшук та вилучено речі позивача, на які в подальшому накладено арешт як на докази у кримінальному провадженні, які в свою чергу було покладені в основу обвинувачення позивача у вчиненні тяжкого злочину по якому позивача виправдано, оскільки судом такі докази визнані недопустимими. Враховуючи тривалість безпідставного кримінального переслідування протягом двадцяти п`яти місяців, включаючи досудове розслідування та судовий розгляд беззаперечно є підстави дійти висновку про те, щоорганами, які здійснюють досудове розслідування та процесуального керівництво, позивачу було завдано моральної шкоди, яка пов`язана у зміні способу життя, перебування в слідчому ізоляторі, обшук житла, арешт майна, систематичних відвідування правоохоронних органів, судових засідань, душевні страждання через безпідставне переслідування за вчинення кримінальних правопорушень які орган досудового розслідування двічі перекваліфіковував, а такожобвинувачення за тяжкий злочиняке не було доведено в суді та постановлено виправдувальнийвирок. У п.п. 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27.10.1999 у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності як стадія кримінального переслідування починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. Розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання законної сили виправдувальним вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження (постанова ВП ВС від 20.09.2018 у справі № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18; постанова ВС від 11.08.2021 справа № 761/20935/19, провадження № 61-7459св21). Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості (постанова ВП ВС від 20.09.2018 у справі № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18; постанова ВП ВС від 22.04.2019 у справі № 236/893/17, провадження № 14-4цс19; постановах ВС від 21.10.2020 у справі № 754/8730/19, провадження № 61-9673св20, від 03.03.2021 у справі № 638/509/19, провадження № 61-7643св20; від 11.08.2021 справа № 761/20935/19, провадження № 61-7459св21). Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12.07.2007). Відповідно до вище наведених норм закону моральна шкода має розраховуватися виходячи з мінімального розміру заробітної плати на час розгляду справиз часу повідомлення про підозру до часу набрання законної сили вироком, яким позивача було виправдано за обвинуваченням у вчиненні тяжкого злочину і це буде мінімальний гарантований розмір тієї моральної шкоди, яка гарантована державою. Згідно Закону України «Про державний бюджет на 2023 рік» мінімальна заробітна плата на час ухвалення рішення становить 6700 грн., а отже мінімальна моральні шкода, відшкодування якої гарантована позивачу з підстав зазначених вище становить 167500 грн. і виходячи із доводів викладених у позові та заяві про збільшення позовних вимог /а.с. 72, 73/, суд вважає, що дана сума є достатньою для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки заявлений позивачем розмір в сумі 300000 грн., останнім не доведено. Крім того, позивача було засуджено за один з інкримінованих злочинів і звільнено від призначеного судом покарання, у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності, що є нереабілітуючою обставиною, що підтверджує вину позивача та впливає на зменшення розміру заявленої моральної шкоди, встановлюючи її на мінімальному розмірі гарантованому державою. Що стосується вимог про відшкодування матеріальної шкоди, суд вважає що у задоволенні останніх слід відмовити, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодуванню підлягають заробіток та інші грошові доходи, які особа втратила внаслідок незаконних дій, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Враховуючи те, що позивач не надав доказів, про офіційне працевлаштування до початку кримінального переслідування, підстави для задоволення зазначеної вимоги відсутні. Відшкодування моральної шкоди відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України ««Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», провадиться за рахунок державного бюджету. Відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів (рішення Конституційного Суду України від 03.10.2001, справа № 1-36/2001). Відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Здійснення безпосереднього списання коштів казначейством передбачено п. 35 Постанови Кабінету Міністрів України від 03.08. 2011 №845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників». Відповідно до абз.5 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 №460/2011, Державна казначейська служба України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845, у редакції від 30.01.2013. Відповідно до пунктів 35, 38 Порядку, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Враховуючи зазначене, суд вважає, що Державна Казначейська служба України правильно визначена як відповідач з наведенихпідстав. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списанння (постанові ВП ВС від 19.06.2018 в справі 910/23967/16, провадження № 12-110гс18; постанова ВС від 18.11.2020 справа № 554/5980/18, провадження № 61-7636св19; постанова ВС від 01.06.2022 у справі № 607/11828/17, провадження № 61-17142св19). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Судові витрати. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповдіно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного та

Outcome: partial