Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-04 00:00:00

10 січня 2023 року Акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - АТ «ОТП Банк») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості та просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по картковому рахунку за договором №2011817002 від 29.12.2015 року у розмірі 71 168,20 гривень. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 29.12.2015 року між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №2011817002, який за правовою природою є змішаним договором кредитного договору та Договору про видачу і обслуговування міжнародних кредитних пластикових карток. Згідно умов договору, Банк та Позичальник підтвердили факт укладання між ними Договору про видачу і обслуговування міжнародних кредитних пластикових карток (приватних) на підставі Правил користування кредитною карткою MasterCard Standard, що розміщені на Інтернет сайті Банку (www.otpbank.com.ua) та на умовах викладених в цьому розділі (п.2.1.Договору). Відповідно до умов Договору, АТ «ОТП Банк» взяв на себе зобов`язання з відкриття карткового рахунку, надання картки держателю, а також виконання розрахункового обслуговування платіжних операцій, здійснених з використанням картки. Згідно п.2.2.2 договору передбачено, що в порядку передбаченого угодою банк надає позичальнику кредит шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії до карткового рахунку у розмірі, що перебачений угодою, а позичальник приймає кредит і зобов`язується повернути суму отриманого кредиту на умовах, в строки та порядку, що передбачені угодою. За користування кредитом, в тому числі простроченим кредитом та овердрафтом, банк нараховує проценти в розмірі встановленому тарифами банку та на дату укладення угоди розмір процентів становить 2,49 відсотків на місяць по операціях розрахунків карткою за товари та послуги та в мережі інтернет та 3,49 відсотків на місяць по операціях зняття готівки в банкоматах та пунктах видачі готівки. У разі виникнення несанкціонованого овердрафту відсотки нараховуються від суми заборгованості 0,15 відсотків за день. (п. 2.6 Договору). На виконання умов вищевказаного Договору АТ «ОТП Банк» свої зобов`язання по видачі відповідних сум кредиту виконав повністю. Відповідач виконував взяті на себе зобов`язання з істотними порушеннями умов Договору, сплачуючи поточні щомісячні платежі з простроченням дати їх сплати, сплачуючи щомісячні платежі не в повному обсязі та/ або не сплачуючи взагалі, що спричинило виникнення простроченої заборгованості. Всупереч умов Кредитного договору Відповідач не здійснив своєчасних платежів у повному обсязі для погашення суми заборгованості по кредиту та процентам у строк, вказаний у Договорі, суттєво порушив взяті на себе договірні зобов`язання. 19.10.2022 року позивач направив на адресу відповідача вимогу про погашення заборгованості. Однак, відповідач всі звернення проігнорував, вимогу не задовольним, погашення заборгованості не здійснив, чим грубо порушив права позивача. Станом на дату складання позовної заяви заборгованість за Договором №2011817002 від 29.12.2015 року становить: заборгованість по тілу - 60 000,00 грн., заборгованість по відсотках - 11 168,20 грн., пеня - 0,00 грн., а загальна заборгованість складає - 71 168,20 грн. Враховуючи викладене, АТ «ОТП Банк» просило стягнути з відповідачів на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати у розмірі 2 600,00 грн. 01 лютого 2023 року до Дніпровського районного суду м. Києва на підставі ухвали від 11 січня 2023 року Дарницького районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява Акціонерного товариства «ОТП БАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості, яку в порядку автоматизованого розподілу справ між суддями передано на розгляд судді Коваленко І.В. 13.02.2023 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного провадження, з викликом сторін. У відповідності до ч.8 ст.279 Цивільного процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст.174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 07.03.2023 року відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву із викладенням своїх заперечень проти позову, просила про застосування строку позовної давності, у зв`язку з чим відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Відповідач вказує, що позовна заява не містить будь-яких належних та допустимих доказів, що підтверджують факт отримання позичальником грошових коштів від банку на виконання вказаного кредитного договору,суду не було надано первинних бухгалтерських документів, виписки по рахункам, документів, які підтверджують існування заборгованості та її розмір. Представник позивача у судове засідання 05.07.2023 не з`явився, у прохальній частині позовної заяви представник позивача просив розгляд справи провести без його участі, правом подачі відповіді на відзив не скористався. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання 05.07.2023 року не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила. Враховуючи, що сторонами подані всі заяви по суті справи, викладені всі вимоги, їх обгрунтування та заперечення, надано всі докази, судом вживались заходи щодо повідомлення учасників судового розгляду про дату судового засідання, суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності сторін. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Суд, вивчивши подані заяви по суті справи, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Судом встановлені наступні фактичні обставини. 29.12.2015 року між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту №2011817002, у відповідності до якого Відповідач отримала споживчий кредит на придбання товару/послуг у продавця ТОВ «ДІЄСА», у загальному розмірі 23 381,54 грн., з яких 22 506,35 грн. на придбання товару та 675,19 грн. на оплату комісії за оформлення кредиту. Як убачається з Договору, кредитні кошти Банку надавались Позичальнику [PERSON] на придбання у продавця ТОВ «ДІЄСА» товару - телевізору марки SAMSUNG, смартфону марки SAMSUNG та Програму «Абсолютний захист», загальна ціна якого складала - 22 506,35 грн. Пунктом 1.2.2. Договору сторони погодили, що з метою контролю за цільовим використанням кредиту, банк перераховує визначені п.1.1. цього договору суми кредиту на користь продавця в рахунок оплати товару/послуги та Послуг. Підписанням цього договору позичальник надає банку доручення на перерахування визначеним цим договором сум на рахунок отримувачів (Продавців). Під предметом Договору, згідно пункту 1.2.1, сторони погодили, що для придбання Товару/послуг та послуг Банк надає Позичальнику споживчий кредит у відповідності до умов Договору, а Позичальник зобов`язаний повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, інші платежі, визначені даним договором та Додатком №1 «Графік платежів» - надалі «Графік платежів», що є його невід`ємною частиною, а також виконувати інші умови Договору. Сторони узгодили відсоткову ставку за користування кредитом у розмірі 36% річних, а також кінцевий строк повернення коштів не пізніше 29 грудня 2017 року. Крім того сторони узгодили, що погашення кредиту повинно здійснюватися згідно графіку платежів, який є додатком №1 до вказаного договору про надання споживчого кредиту. Пунктом 1.4.3 Договору сторони погодили, що за управління кредитом позичальник щомісяця, після закінчення строку дії визначеного цим договором пільгового періоду, своєчасно з погашенням суми кредиту і процентами сплачує комісію, розмір якої зазначений в Графіку платежів, що є невід`ємною частиною даного Договору. У випадку дострокового повернення кредиту комісія за управління кредитом сплачується за фактичний час користування кредитом. Банк має право нараховувати та не стягувати комісію за наданим кредитом за наявності у клієнта простроченої заборгованості в сумі до 1 (одна) грн. включно. Як убачається з наданої з Анкети-заяви на отримання кредиту, яка не містить дати її підписання, відповідач [PERSON] підписала вказану заяву на отримання кредиту на придбання товарів і послуг в розмірі 23 381,54 грн. строком на 24 місяці.(а.с.12) Крім того, згідно умов п.2.1. Договору, Банк та Позичальник підтвердили факт укладання між ними Договору про видачу і обслуговування міжнародних кредитних пластикових карток (приватних) на підставі Правил користування кредитною карткою MasterCard Standard, що розміщені на Інтернет сайті Банку (www.otpbank.com.ua) та на умовах викладених в цьому розділі. Відповідно до умов п.2.2.1 Договору, АТ «ОТП Банк» взяв на себе зобов`язання з відкриття карткового рахунку в гривнях та випуск кредитної картки типу MasterCard Standard, надання картки держателю, а також виконання розрахункового обслуговування платіжних операцій, здійснених з використанням картки, її реквізитів чи без використання картки. Згідно п.2.2.2 Договору передбачено, що в порядку передбаченого угодою банк надає позичальнику кредит шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії до карткового рахунку у розмірі, що перебачений угодою, а позичальник приймає кредит і зобов`язується повернути суму отриманого кредиту на умовах, в строки та порядку, що передбачені угодою. Згідно п.2.4. Договору, розмір кредитного ліміту складає 1 000,00 гривень. Згідно п.2.6. Договору, за користування кредитом, в тому числі простроченим кредитом та овердрафтом, банк нараховує проценти в розмірі встановленому тарифами банку та на дату укладення угоди розмір процентів становить 2,49 відсотків на місяць по операціях розрахунків карткою за товари та послуги та в мережі інтернет та 3,49 відсотків на місяць по операціях зняття готівки в банкоматах та пунктах видачі готівки. У разі виникнення несанкціонованого овердрафту відсотки нараховуються від суми заборгованості 0,15 відсотків за день. Пунктом 2.5 Договору сторони погодили, що строк дії кредитної лінії становить 3 роки (три роки) з моменту підписання Банком і Позичальником цього Договору. 29 грудня 2015 року відповідач [PERSON] отримала емітовану на своє ім`я картку за № [NUMBER] , з терміном дії до 10/17, про що свідчить розписка, в якій також зазначено, що [PERSON] з правилами користування карткою та діючими тарифами АТ «ОТП Банк» ознайомлена. (а.с.17). Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У позовній заяві позивач вказує, що станом на дату складання позовної заяви загальна заборгованість відповідача за Договором №2011817002 від 29.12.2015 року становить 71 168,20 грн., з яких: заборгованість по тілу - 60 000,00 грн., заборгованість по відсотках - 11 168,20 грн., пеня - 0,00 грн. На підтвердження наявної заборгованості позивач надає розрахунок заборгованості станом на 19.10.2022 року, з якого вбачається, що станом на 19.10.2022 року використання кредитних коштів становить суму в розмірі 92440,68 грн., плата за обслуговування рахунку становить суму в розмірі 910, 00 грн., % за недозволені перевитрати - 49 153,20 грн., нарахування штрафу - 150,00 грн. та надходження коштів на рахунок - 72585,68 грн. (а.с.24-49). Окрім того, на підтвердження наявної заборгованості за Договором №2011817002 від 29.12.2015 року позивач надає Звіт-рахунок за період 3 29.01.2016 по 19.10.2022 року, з якого вбачається, що загальний розмір кредиту становить 60 000,00 грн., боргові зобов`язання за кредитом (без урахування відсотків за користування) станом на 29.11.2002 становлять 70 168, 20 грн. (а.с.50-76) Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Не зважаючи на те, що відповідачем заперечується розмір заборгованості, позивач достовірних та достатніх доказів на доведення суми заборгованості [PERSON] за договором №2011817002 від 29.12.2015 року з урахуванням сплачених нею платежів, спрямованих на погашення заборгованості за вказаним договором, не надав. Розмір заборгованості відповідача за договором про надання споживчого кредиту позивач обґрунтовує графіком платежів, розрахунком заборгованості та Звітом-рахунком за період 3 29.01.2016 по 19.10.2022 року, які у свою чергу не узгоджуються між собою та містять суперечливу інформацію в частині розміру тіла кредиту, нарахування суми заборгованості, її складових, даних про внесення відповідачем платежів та строку розрахунку заборгованості, та фактично є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може бути доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача. З наданого Договору №2011817002 від 29.12.2015 року вбачається, що банк надає позичальнику споживчий кредит в розмірі 23 381, 54 грн., а також кредит шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії до карткового рахунку у розмірі 1 000,00 гривень. На підтвердження зарахування кредитних коштів у розмірі 1 000,00 грн. в якості доказу позивач надає розписку відповідачки [PERSON] від 29 грудня 2015 року про те, що остання отримала емітовану на своє ім`я картку за № [NUMBER] , з терміном дії до 10/17, в якій також зазначено, що з правилами користування карткою та діючими тарифами АТ «ОТП Банк» [PERSON] ознайомлена. (а.с.17). Згідно Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), електронний платіжний засіб - платіжний інструмент, який надає його держателю можливість за допомогою платіжного пристрою отримати інформацію про належні держателю кошти та ініціювати їх переказ. Пунктом 14.9. ст.14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначалось, що Банк зобов`язаний під час видачі електронного платіжного засобу надати користувачеві примірник договору, правил користування електронним платіжним засобом та тарифів банку на обслуговування електронного платіжного засобу. Проте, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що під час отримання електронного платіжного засобу відповідачка [PERSON] отримала примірник правил користування електронним платіжним засобом та тарифів банку на обслуговування електронного платіжного засобу, які діяли на момент укладення договору. Крім того, як убачається з розписки відповідачки [PERSON] від 29 грудня 2015 року про отримання нею емітованої на її ім`я картки за № [NUMBER] , термін дії такої картки становить до 10/17. Згідно п. 16 Розділу ІІ (Емісія електронних платіжних засобів) Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого Постановою Правління Національного банку України 05.11.2014 №705 з наступними змінами та доповненнями (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), Емітент зобов`язаний повідомити користувача про закінчення терміну дії його електронного платіжного засобу, не пізніше ніж за десять календарних днів до закінчення терміну його дії в спосіб, передбачений договором. Разом з тим, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що після закінчення терміну дії електронного платіжного засобу, який сплив у жовтні 2017 року, відповідачці [PERSON] під розписку передався інший електронний платіжний засіб, а також надавались правила користування електронним платіжним засобом та тарифи на обслуговування електронного платіжного засобу. Щодо доказів, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної позивачем заборгованості, то суд зазначає, що такими доказами можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно норм ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та п. 2.1.1 Постанови НБУ «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України» від 30.12.1998 № 566, оскільки лише первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та складені під час здійснення господарської операції - є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Зокрема, відповідно до вимог ч. 2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. За змістом п. 22.1. ст.22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер. Згідно п.17.1 ст.17 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», обов`язкові реквізити електронних та паперових документів на переказ, особливості їх оформлення, оброблення та захисту встановлюються нормативно-правовими актами Національного банку України. Постановою Національного банку України №22 від 21.01.2004 року встановлені вимоги до оформлення вказаних розрахункових документів. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 30.01.2018 року (справа №161/16891/15-ц): «Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.» Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 14.06.2018 року (справа №364/737/17): «Розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві. У матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого відповідачу кредитного ліміту. Позивачем не надано доказів на підтвердження розміру наданого відповідачу кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу не є можливим, отже суди дійшли правильного висновку, що доводи позивача щодо тіла кредиту, розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами.» Таким чином, з урахуванням вимог діючого на момент виникнення спірних правовідносин законодавства та правових висновків Верховного Суду, суд приходить до висновку, що позивач не надав суду первинних бухгалтерських документів, які підтверджують суму наданого відповідачці кредиту, кредитного ліміту (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки та інше), що унеможливлює перевірити правильність розміру нарахованої позивачем відповідачці заборгованості за тілом кредиту, розмір якого позивач визначив у сумі 60 000,00 грн. Окрім того, суд звертає увагу, що наданий позивачем Розрахунок заборгованості за договором №2011817002 від 29.12.2015 року, розпочинається із дати - 29.01.2016 року, а не із дати, коли [PERSON] нібито отримала кредит шляхом встановлення їй відновлювальної кредитної лінії. Тобто, наданий розрахунок також ніяким чином не може підтвердити, що на отриману 29.12.2015 року [PERSON] кредитну картку позивач зарахував суму кредиту, на яку вказує позивач. Доведеність розміру заборгованості відповідача за кредитним договором, є обов`язком позивача, який не довів суду належними та допустимими доказами її розмір. За таких обставин, суд позбавлений можливості за наявними у справі письмовими доказами самостійно перевірити заявлену позивачем суму кредитної заборгованості по тілу кредиту, правильність її нарахування та відповідність утвореного боргу умовам кредитного договору, оскільки тягар доведення обґрунтованості позовних вимог покладено саме на позивача, який не надав до суду розрахунку заборгованості по кредиту, у якому мають бути відображені всі фінансові операції по кредиту з моменту виникнення кредитних правовідносин. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача Акціонерного товариства «ОТП БАНК» до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості. Заперечуючи проти позову, [PERSON] просила суд застосувати до заявлених вимог строк позовної давності, оскільки банк звернувся до суду з позовом лише 10.01.2023, в той час як в пункті 1.4.1 Договору зазначено, що кредит надавався на строк до 29.12.2017 року. Тобто позивачем пропущено трирічний строк для звернення до суду з позовом для захисту свого майнового права. Вирішуючи вказане клопотання суд приходить до наступного. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову. Схожі за змістом висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року по справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року по справі №367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року по справі №183/1617/16, від 28 листопада 2018 року по справі №504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року по справах №522/2202/15-ц, №522/2201/15-ц та №522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року по справі №2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року по справі №522/1029/18, від 16 червня 2020 року по справі №372/266/15-ц, від 23 червня 2020 року по справі №536/1841/15-ц, від 07 липня 2020 по справі №712/8916/17, а також у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року по справі №509/3589/16-ц, від 28 жовтня 2020 року по справі №686/7483/15-ц, від 11 листопада 2020 року по справі №359/3162/16-ц. Оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню, підстав для розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з розглядом справи, немає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed