Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-03 00:00:00

У травні 2022 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна клінічна лікарня імені М.І. Пирогова Вінницької обласної ради» та просила визнати протиправним та скасувати наказ №68 від 09.03.2022, виданий відповідачем про її звільнення з роботи за власним бажанням, стягнути з КНП «Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М.І. Пирогова» (далі КНП «ВОКЛ ім. М.І. Пирогова») на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 15898,43 грн. В позові [PERSON] вказала на те, що не писала заяви про звільнення, працювала в КНП «Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М.І. Пирогова» і 9 березня 2022 року, побоюючись за життя своїх дітей, вимушено поїхала до Республіки Польща, де перебувала з 09.03.2022 по 20.04.2022. Після повернення, 27.04.2022 вона прийшла на роботу, де їй повідомили, що вона звільнена 09.03.2022 року за власним бажанням. Оскільки такий наказ є незаконним, вона просила стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 15898,43 грн. Ухвалою суду від 16.05.2022, винесеною суддею Вінницького міського суду Вінницької області Ан О.В. провадження у справі відкрито та вирішено розгляд справи здійснювати у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. 15.06.2022 представник відповідача надав відзив, в якому проти позову заперечив та просив відмовити в його задоволенні, зазначив, що 09.03.2022 до адміністрації лікарні на ім`я директора була подана заява про звільнення [PERSON] за власним бажанням з 09.03.2022. На підставі вказаної заяви адміністрацією лікарні було виконано весь алгоритм дій по звільненню працівника у зв`язку із зазначенням підстав. Позивач погодилась зі звільненням та вчинила підпис на наказі та вказала дату 09.03.2022. 19.05.2022 року представник позивача подав клопотання про перехід до розгляду справи у спрощеному провадженню з викликом сторін, 27.05.2022 року подав заяву про збільшення позовних вимог, клопотання про виклик свідків та клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. 20.06.2022 року позивач подала відповідь на відзив, вказала, що з наказом ознайомилась лише 27.04.2022 року, в період з 09.03.2022 року по 20.04.2022 року перебувала за межами України. В заяві від 26.05.2022 року представник позивача просив розглядати справу за правилами загального позовного провадження, мотивував необхідністю допиту свідків, проведенням експертизи. В позовній заяві від 27.05.2022 року позивач просила визнати протиправним та скасувати наказ №68 від 09.03.2022, стягнути з КНП «ВОКЛ ім. М.І. Пирогова» на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 16624,76 грн. Ухвалою суду від 01.06.2022 справу призначено до судового розгляду по суті з викликом сторін, відмовлено в задоволенні клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні. Ухвалою суду від 23.06.2022 суд задовольнив клопотання позивача, призначив судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручив експертам Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. На час виконання ухвали провадження у справі зупинено. В період з 01.08.2022 року по 16.08.2022 року суд відновлював розгляд справи, виконуючи клопотання експерта. Ухвалою суду від 03.10.2022 провадження у справі відновлено, оскільки суд отримав висновок експерта. 12.10.2022 року адвокат Зубань О.О. подав суду заяву про збільшення позовних вимог, якою просив визнати протиправним та скасувати наказ №68 від 09.03.2022, виданий відповідачем про її звільнення з роботи за власним бажанням, стягнути з КНП «ВОКЛ ім. М.І. Пирогова» на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 35774,80 грн. В судовому засіданні представник відповідача надав суду копію наказу № 164 від 22.12.2022 року, згідно з яким наказ № 68 від 09.03.2022 року про звільнення [PERSON] кухаря харчоблоку звільненої за власним бажанням за\~ст. 38 КЗпП України\~від 09.03.2022 року визнано не дійсним. [PERSON] звільнено з 09.03.2022 року на підставі п. 4 ч. 1\~ст. 40 КЗпП України. Ухвалою Вінницького міського суду від 18.01.2023 року провадження в справі закрито в зв`язку з відсутністю предмету спору. [PERSON] подала на вказану вище ухвалу апеляційну скаргу. Постановою Вінницького апеляційного суду від 02.03.2023р. апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 18.01.2023 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою судді Вінницького міського суду Вінницької області Короля О.П. від 10.03.2023р. прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна клінічна лікарня імені М.І. Пирогова Вінницької обласної ради» про визнання звільнення протиправним, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити з підстав наведених у ньому. Суду пояснила, що вона працювала КНП «ВОКЛ ім. М.І. Пирогова» кухарем харчоблоку більше 20 років. Після того як ракетами було знищено Вінницький аеропорт в с.Гавришівці вона вирішила рятувати своїх двох неповнолітніх дітей, та 09.03.2022 року виїхала в Республіку Польща. Ніяких письмових заяв вона роботодавцю не подавала, оскільки між придбанням квитків і часом виїзду пройшло дуже мало часу, і вона б фізично цього не могла встигнути зробити. Проте, будучи в дорозі позивач неодноразово телефонувала до своїх безпосередніх керівників по харчоблоку та попереджала дієтсестру [PERSON] та працівника, який веде табель робочого часу на харчоблоці, про те що вивозить дітей в безпечне місце за кордон, подалі від війни, та просила їх написати від її імені заяву про оформлення відпустки без збереження заробітної плати. Коли позивач з дітьми перебувала за кордоном, то отримала гроші на картку, проте вважала їх якоюсь доплатою до зарплати за попередні місяці, а не коштами, які виплачують при звільненні. Вона не згодна із зміненим наказом про звільнення, вважає його таким, що застосований з порушенням термінів та протиправним. Представник позивача підтримав вимоги [PERSON] , посилався на те, що позивач, через паніку, рятуючи дітей виїхала 08.03.2022 року в Польщу, попередила роботодавця про те, що на роботу не вийде. Проте [PERSON] не писала заяви про звільнення за власним бажанням 09.03.2022 року. 20.04.2022 року позивач повернулась в Вінницю, 27.04.2022 року прийшовши на роботу, дізналась, що її було звільнено за власним бажанням. Лише 27.04.2022 р. позивач підписала наказ та отримала трудову книжку. Представник посилався на те, що відсутність [PERSON] на роботі була з поважних причин вона виїздила за кордон, рятуючи своїх дітей. Співробітники відповідача цілеспрямовано приховали факт звільнення з роботи позивача для того, щоб вона не повернулася в Україну та не почала розбиратися із цією ситуацією. Представник відповідача у судовому засіданні підтримала наявний в матеріалах справи відзив на позов та дала пояснення у яких зазначила, що позивач не надала суду доказів, які б підтверджували її відсутність на роботі як поважні, оскільки\~КЗпП України\~не визначає перетин кордону як поважна причина відсутності на роботі. А підтверджуючих документів, що позивач намагалася вирішити це питання із роботодавцем чи адміністрацією шляхом звернення немає. Відповідно до переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення бойових дій, або які перебувають у тимчасовій окупації ні м. Вінниця, ні Вінницька область станом на 09.03.2022 не входила. Є мапа активних бойових дій станом на 09.03.2022 і м. Вінниця не входила до них. Жодного разу ні Президент України, ні органи самоврядування не закликали до евакуації із м. Вінниці, а навпаки висловлювалися про необхідність підтримувати економіку країни та працювати. З свого боку адміністрація продовжувала забезпечувати працівника робочим місцем, та належними умовами праці. Відповідно до п. 1.4 статуту лікарня є закладом охорони здоров`я і підприємством, що надає послуги високоспеціалізованої медичної допомоги населенню Вінницької області, пацієнтам інших регіонів та країн, обслуговує близько 700 ліжкомісць. І в лікарні є обов`язок забезпечувати комфортні умови лікування в тому числі і харчуванням. Також заклад охорони здоров`я входять до сектору критичної інфраструктури. Позов не визнає, процедура звільнення відбулася відповідно до вимог закону. Хто написав заяву про звільнення за власним бажанням однозначно не може стверджувати; хто безпосередньо її подав також, оскільки заява надійшла до відділу кадрів, вони не контролювали процес її написання і подачі. [PERSON] прийшла ознайомилася з наказом, визнала факт звільнення, розписалася, поставила дату особисто в наказі про звільнення та в особовій карті про те, що вона отримала трудову книжку особисто на руки та ніяких заперечень не висловила. Про розрахунок із [PERSON] не знає. Зазначила, що усіма кадровими питаннями займається відділ кадрів. Процедура звільнення відбулася належним чином, до керівника кадрів звернулася лікар - дієтолог із заявою, відповідно встановити чи особисто подавалася заява не було можливості. Лікар - дієтолог є безпосереднім керівником позивача. Інших заяв не надходило. Свідок [PERSON] суду повідомила, що [PERSON] є її рідною сестрою. Вони вирішили їхати до Республіки Польщі, рятувати дітей. 07.03.2022 вони придбали квитки. 08.03.2022 року зранку приїхали до автовокзалу з самого ранку були там близько 8 год., виїхали близько 10 год. ранку. Їхали до кордону 22 години, поряд сиділи, позивач з автобуса нікуди не відлучалася. Вночі 09.03.2022 перетнули кордон. Були у Польщі 45 днів. Назад поверталися також разом. Зі слів позивача, їй відомо, що [PERSON] з роботи відпросилася в телефонному режимі, просила написати за неї заяву про відпустку за власний рахунок. Чи писала особисто заяву не знає. В період перебування в Республіці Польщі [PERSON] отримала гроші із роботи, що то за кошти вона не знає. Свідок [PERSON] суду дав показання про те, що на початку збройної агресії російської федерації проти України 24.02.2022 р. директор закладу на нараді пояснив, що якщо працівники лікарні будуть їхати за кордон, щоб брали щорічні відпустки або без збереження заробітної плати. [PERSON] такої заяви не подала і 09.03.2022 р. на роботу не вийшла. Але поті з`явилась її заява про звільнення за власним бажанням. В лікарню стали надходити поранені, не вистачало кухарів, треба було готувати їсти. Коли в квітні 2022 р. [PERSON] повернулась у лікарню, в кабінеті свідка розписалась про ознайомлення з наказом про звільнення, зауважень про те, що вона не писала заяви про звільнення за власним бажанням від неї не надходило. Тоді ж вона одержала трудову книжку. Про те, що [PERSON] не писала заяву на звільнення свідок [PERSON] дізнався лише після складання експертного висновку. Після цього в грудні 2022 р. було внесено зміни в наказ від 09.03.2022 про звільнення і змінено формулювання причини звільнення за прогул. 04.07.2023 року в судовому засіданні [PERSON] подала суду заяву про зменшення позовних вимог. В своїй заяві вона посилалася на те, що рішенням судді Вінницького міського суду Вінницької області [PERSON] від 09.06.2023р. по справі №127/2017/23: - визнано протиправним та скасовано п. 2 наказу № 164 від 22.12.2022 року Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М.І. Пирогова Вінницької обласної ради» та поновлено [PERSON] на посаді кухаря харчоблоку 4 розряду; - стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна клінічна лікарня ім.М.І.Пирогова Вінницької обласної ради» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27.04.2022 року по день винесення судового рішення у розмірі 86069,96 грн. Відповідачем було поновлено [PERSON] на роботі та виконано рішення суду в частині виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тому [PERSON] , враховуючи вищевказані обставини, вважала за необхідне зменшити свої позовні вимоги, залишивши лише позовні вимоги в частині визнання протиправним Наказу №68 від 09.03.2022р., виданого відповідачем про звільнення позивача з роботи за власним бажанням. А також, [PERSON] підтримала свої вимоги про стягнення з відповідача понесених нею судових витрат, які складаються з витрат на правову допомогу та витрат на проведення судової почеркознавчої експертизи. Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що [PERSON] працювала в КНП «Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М.І. Пирогова» з 1999 року на посаді кухаря харчоблоку. 09.03.2022 її звільнили за власним бажанням за\~ст. 38 КЗпП України\~наказ №68 від 09.03.2022. [PERSON] придбала автобусний квиток на поїздку 08.03.2022 до Кракова, виїзд 09:30 год. Заява про звільнення за власним бажанням з 09.03.2022 року згідно з висновком експерта від 19.09.2022 №СЕ-19/102-22/10025-ПЧ, проведеної судової почеркознавчої експертизи, написана не [PERSON] , а іншою особою. [PERSON] 09.03.2022 перетнула державний кордон у напрямку виїзд з України у пункті пропуску Краківець, а 20.04.2022 перетнула кордон у напрямку в`їзд в Україну у пункті пропуску Шегині, що підтверджується копією наявного в матеріалах справи листа Адміністрації Державної прикордонної служби України. Згідно з табелем обліку робочого часу за березень 2022 робочими днями [PERSON] були 1,3,5,7,9 березня 2022, проте 09.03.2022 року вона була відсутня на роботі. На посаду кухаря харчоблоку нового працівника прийнято 07.04.2022. 22.12.2022 наказом КНП «ВОКЛ ім. М.І. Пирогова ВОР» №164 п. 7 Нак № 68 від 09.03.2022 р. « [PERSON] кухаря харчоблоку, звільнити за власним бажанням по ст. 38 КЗпП України 09.03.22 р.» вважати недійсним та відмінити. За відсутність на роботі 09.03.2022 року, без поважних причин, звільнити [PERSON] кухаря харчоблоку комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М.І. Пирогова Вінницької обласної ради» з 09.03.2022 року за п. 4 ч. 1\~ст. 40 КЗпП України. Враховуючи встановлені судом обставини справи, а також оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що уточнені позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. При ухваленні рішення суд керувався такими нормами матеріального права. Згідно із ст. 38 КЗпП працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. За нормами трудового законодавства своє волевиявлення на звільнення працівник викладає у відповідній заяві. Але згідно з висновком експерта від 19.09.2022 №СЕ-19/102-22/10025-ПЧ, [PERSON] заяву про звільнення за власним бажанням не писала та не підписувала. [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що заяви про звільнення за власним бажанням вона не писала, ознайомившись зі змістом цієї заяви, вона вважає, що заява була написана її керівником дієтсестрою [PERSON] , тому що почерк, яким написана заява про звільнення схожий на почерк [PERSON] . За вказаних обставин, суд вважає, що був відсутній факт домовленості між сторонами трудового договору щодо узгодження дати звільнення, а також факт дійсного волевиявлення працівника на звільнення, що доводить про порушення процедури звільнення та прав позивач з боку роботодавця. У постанові від 26.10.2016 року у справі N6-1269цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення. Отже, угода це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія це зовнішнє вираження волі і свідомості людей. Проте доказів волевиявлення [PERSON] на звільнення з роботи за власним бажанням, матеріали справи не містять. Відповідачем 22.12.2022р. було внесено зміни в наказ №68 від 09.03.2022р., яким змінено підставу та формулювання звільнення [PERSON] з роботи, яке рішенням суду від 09.06.2023 р. в справі №127/2017/23 визнано протиправним, наказ про звільнення за прогул скасовано та поновлено працівника на роботі. За правилами\~статті 43 Конституції України\~визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Також громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. За положеннями статті 5-1 КЗпП України\~держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від незаконного звільнення з роботи. Необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Тому суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає задоволенню. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Позивачем надані суду письмові докази на підтвердження витрат на оплату отриманої правової допомоги квитанція до прибуткового касового ордеру на суму 6000,00грн. та акт приймання-передачі виконаних робіт, в якому детально описано перелік виконаних адвокатом робіт та їх вартість. Також позивачем за проведення судової почеркознавчої експертизи сплачено 5436,96 грн. В рішенні ЄСПЛ від 23.01.2014 року у справі "East/West Alliance Limited проти України", заява №19336/04, визначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Необхідність витрат позивача є фактичними та неминучими, а також мають розумний розмір, як це вимагається згідно з висновками, які викладені в Рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії», заява № 58442/00. На підставі викладеного та

Outcome: approved