Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-12 00:00:00

В листопаді 2022 року [PERSON] звернулася в суд з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] 103 460,81 грн. за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в грудні 2013 року, племінник [PERSON] - [PERSON] позичив у неї 4000 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом 22.11.2022 - 147 801,16 грн. Він зобов`язався повернути борг протягом року, однак зобов`язання виконано не було, та як повернуто лише 200 доларів США. Позивач неодноразово нагадувала [PERSON] про повернення боргу, однак в останнього постійно знаходились причини для відмови. Враховуючи те, що відповідач є племінником [PERSON] , вона продовжувала чекати. В подальшому [PERSON] перестав відповідати на телефонні дзвінки. У вересні 2016 року сторони випадково зустрілися на ринку і відповідач повідомив, що зможе повертати борг частинами (по 100 доларів в місяць), оскільки має певний дохід. Позивач на це погодилась, але наполягала на складанні розписки на залишок боргу та термін, за який він зобов`язався його повернути, тобто до кінця 2017 року. Та до кінця 2017 року [PERSON] залишок боргу у розмірі 3800 доларів США не повернув. Позивач почала ходити на ринок до відповідача та забирати борг готівкою: 22.10.2018 було повернуто 2900 грн., 26.04.2019 - 2700 грн., 12.10.2019 - 2500 грн., 17.11.2019 - 2500 грн., 26.12.2019 - 2400 грн., 26.01.2020 - 2500 грн., 12.02.2020 - 2500 грн., 19.06.2020 - 2500 грн. На банківський рахунок [PERSON] було 15.12.2021 та 14.01.2022 переведено кошти від відповідача на суму 5000 грн. Однак, після останнього розрахунку надходження коштів припинилося. Залишок неповернутих коштів становить 2800 доларів США. Далі на адресу здійснення підприємницької діяльності [PERSON] , останньому було направлено вимогу про повернення боргу. 29.01.2022 відбулася переписка з дружиною відповідача, в якій вона переконувала у помилковості розрахунків [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, позивач просила стягнути з відповідача на її користь 103 460,81 грн., а саме 2800 доларів. Також просила стягнути сплачений судовий збір у розмірі 1139,6 грн. та 10500 грн. витрат на правову допомогу. Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 09.01.2023 справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 14.02.2023 від представника відповідача, адвоката Кучерука Т.М., надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги [PERSON] не визнає та вважає їх безпідставними. Просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності, оскільки у позовній заяві повідомляється про обов`язок відповідача повернути грошові кошти упродовж року з моменту позики, тобто з грудня 2013 року. Позовна заява надійшла до суду у листопаді 2022 року, тобто на час звернення [PERSON] до суду, строк позовної давності сплив. При цьому, позивачем не наведено обставин та підстав, за яких нею було пропущено строк загальної позовної давності та не наведено поважності причин його пропуску. Окрім того зазначив, що відповідачем заперечується факт будь-якої позики грошових коштів у позивача, в тому числі, вказаних у позовні заяві. Розписок відповідач не писав, факт наявності таких заперечує. Крім того, відповідачу не відомо про будь-які переписки з позивачем, проведення таких нікому не доручав та їх не могло бути через відсутність предмету для таких переписок - відсутність події позики грошових коштів. Також у відзиві представник відповідача зазначає на безпідставність стягнення витрат на правову допомогу, оскільки розмір таких витрат нічим не підтверджено. 14.02.2023 від представника позивача, адвоката Конякіна М.С., надійшла відповідь на відзив. Від представника відповідача 01.03.2023 до суду надійшло клопотання про проведення розгляду справи за правилами загального позовного провадження, оскільки характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі вимагають проведення судового засідання в порядку загального провадження для повного та всебічного встановлення обставин справи, допиту свідків. Також було подано клопотання про виклик свідка [PERSON] . Ухвалою суду від 12.04.2023 задоволено клопотання представника відповідача. Постановлено перейти від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 27.04.2023 на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, зміст якого аналогічний змісту, поданого 14.02.2023. 05.05.2023 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Задоволено клопотання про виклик свідка [PERSON] 13.07.2023 на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про участь відповідача та свідка в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів. В судовому засіданні представник позивача при вирішенні даного клопотання поклався на розсуд суду. Суд, з урахування думки учасників судового провадження, клопотання представника відповідача задовольнив частково, надав можливість відповідачу [PERSON] прийняти участь в режимі відеоконференції із власних джерел; у допиті свідка в режимі відеоконференції з власних джерел, відмовлено, оскільки допит останнього можливий лише з приміщення суду та на підставі поданої особисто ним заяви. Позивач в судове засідання не з`явилася. Представник позивача, адвокат Конякін М.С., в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити. Просив приєднати до матеріалів справи оригінал боргової розписки. Додатково зазначив про недоцільність допиту свідка, який не з`явився до суду, оскільки він зловживає своїми правами та затягує судовий процес. Просив перейти до дослідження доказів. Відповідач в судовому засіданні зазначив, що кошти в борг у [PERSON] не брав, розписку не писав. В задоволенні позову просив відмовити. Представник відповідача, адвокат Кучерук Т.М., в задоволенні позову просив відмовити за безпідставністю. Окрім того зазначив, що пройшов строк позовної давності на звернення до суду з даними вимоги. Не заперечив проти дослідження доказів. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підставі ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] отримав в борг від позивача [PERSON] в грудні 2013 року 4 000 доларів США. На 23 вересня 2016 року віддав 200 доларів, залишок боргу 3800 доларів. Борг зобов`язується віддати до кінця 2017 року. Розписка датована 23.09.2016 (а.с.22). Оригінал розписки було надано представником позивача в судовому засідання для долучення до матеріалів справи. Дана розписка містить чітку інформацію щодо того, хто брав у борг гроші, у кого, в якій сумі та на який строк, а також містить інформацію про зобов`язання повернути кошти у визначений період. Так, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно з ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконав, а саме не повернув позику. Натомість, під час розгляду справи зазначав, що позов не визнає, оскільки будь-яких розписок не писав, коштів у борг не брав. Разом з тим, варто зазначити, що наявність оригіналу боргової розписки у кредитора, тобто [PERSON] свідчить про те, що боргове зобов`язання перед нею не виконане. Також встановлено, що [PERSON] зверталася до Святошинського управління Національної поліції у м.Києві із заявою про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, щодо неповернення суми боргу. Заява зареєстрована 03.11.2022 за вх. №М-1946, ЄО68459 (а.с.16-18). Дана заява була розглянута начальником управління поліції та повідомлено [PERSON] про відсутність обставин та фактичних даних, які б свідчили про наявність в даній події ознак кримінального правопорушення (а.с.19). Окрім того, до позовної заяви, в якості доказу, позивачем було долучено вимогу до [PERSON] про повернення боргу (а.с.11-15). Даний доказ суд оцінює критично, оскільки [PERSON] не надано належних доказів, що дана вимога була надіслана відповідачу, та відповідно отримана ним. Також суд критично оцінює роздруківку електронного листування за допомогою месенджерів, оскільки з її змісту неможливо встановити учасників та не можна підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад щодо наявності між ними відповідних відносин. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 08.06.2016 ухвалив постанову у справі №6-1103цс16, предметом якої був спір стягнення боргу за договорами позики і зробив правовий висновок про те, що відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Верховний суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 13.12.2017 ухвалив постанову у справі №6-996цс17, предметом якої був спір стягнення боргу за договорами позики і зробив правовий висновок про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Факт передачі коштів в даному конкретному випадку підтверджується розпискою (борговою розпискою), яку було написано 23.09.2016. Зокрема розписка містить суму отриманих коштів та дату їх повернення. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Матеріали справи не містять доказів щодо повернення грошових коштів позичальником позикодавцю особисто, або повернення даних коштів іншими особами. Відсутність доказів повернення коштів, свідчить, що [PERSON] ні в строк передбачений договором, ні на час розгляду справи грошові кошти позивачу не повернув. Суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо не укладення даного договору, тому що [PERSON] не скористався правом оспорити спірний договір позики на підставі статті 1051 ЦК України, до моменту звернення [PERSON] з вимогами про стягнення заборгованості та не подав відповідний позов під час розгляду справи. Також відповідач не заявляв клопотання про призначення у даній справі почеркознавчої експертизи на спростування обставин, викладених в позовній заяві. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача щодо стягнення суми позики ґрунтуються на нормах чинного законодавства. В той же час, при вирішенні спору суд враховує наступне. Так, представником відповідача у відзиві на позов було зазначено про застосування строків позовної давності у даній справі. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність (зокрема до вимог про стягнення заборгованості за договором позики) встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). А зобов`язання з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 цієї статті). Верховним судом України сформовано наступну правову позицію у справі за № 6-2469цс16 (Постанова від 16.11.2016): пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства ; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії ). Порівняльний аналіз термінів довідався та міг довідатися, що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Цивільним кодексом України, а саме статтями 263, 264 передбачені випадки у яких позовна давність зупиняється та переривається. Поняття строк договору, строк виконання зобов`язання та термін виконання зобов`язання згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття строк виконання зобов`язання і термін виконання зобов`язання охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. За умовами договору сторони погодили, що повернення коштів відповідач мав здійснити до кінця 2017 року, тобто можна вважати, що до 31.12.2017. Таким чином, строк виконання зобов`язання сплинув 31.12.2017, відповідно строк позовної давності сплинув 31.12.2020, позивач звернувся до суду з даним позовом лише 22.11.2022, тобто з пропуском вказаного строку. Водночас позивачем та його представником, адвокатом Конякіним М.С., не наведено жодних підстав, що об`єктивно позбавляли б її можливості протягом вказаного часу звернутися до суду з відповідним позовом про стягнення коштів з відповідача, при цьому стороною позивача також не порушувалось питання про поновлення даного строку на звернення до суду, підтверджуючи об`єктивні обставини його пропуску. Представник позивача у відповіді на відзив зазначив, що за усною домовленістю сторони по справі продовжили термін дії договору та відповідач повертав борг по 100 доларів у місяць. На певний час відповідач перестав виконувати свої зобов`язання, а саме 15.12.2021, так як перерахував на банківський рахунок [PERSON] грошові кошти в сумі 2500 грн., а також 14.01.2022 в сумі 2500 грн. На підтвердження перерахунку вищезазначених коштів, представником позивача було долучено банківську виписку (а.с.70). Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №3-269гс16 зроблено висновок, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі №6-2891цс16 вказано, що відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Згідно зі статтею 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Враховуючи наведене, суд вважає, що представлена адвокатом виписка по рахунку про те, що [PERSON] у рахунок погашення боргу отримала від [PERSON] двічі суму по 2500 грн. є неналежним доказом, оскільки дана виписка не відповідає вимогам ст. 77 ЦПК України, так як з її змісту неможливо встановити кому належить рахунок на який перекидав кошти [PERSON] ; відсутня дата перерахування; не зазначено, що це внесення суми коштів в рахунок погашення боргу, тощо. Таким чином, дана виписка за відсутності інших доказів про вчинення боржником дій з визнання ним свого боргу не є достатнім доказом для того, щоб визнати встановленим факт часткового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення коштів згідно з договором позики від 23.09.2016, і відповідно підтвердженням факту переривання строку позовної давності. У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 2, 4 ст. 267 ЦК України). Враховуючи вищевикладене, зокрема те, що строк виконання зобов`язання за договором позики сплинув, як наслідок закінчився загальний строк позовної давності, позивач звернувся до суду з даним позовом з пропуском вказаного строку, представник відповідача заявив клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності, тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити, застосувавши строки позовної давності у даному спорі. Щодо судових витрат у даній справі, суд зазначає наступне. Встановлено, що 22.11.2022 [PERSON] звернулася до Святошинського районного суду м.Києва із даним позовом. Ухвалою судді від 28.11.2023 цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про повернення грошової суми за договором позики, передано за підсудністю до Тростянецького районного суду Вінницької області. В судовому засіданні під час дослідження доказів встановлено відсутність квитанції про сплату [PERSON] судового збору при зверненні до суду з даним позовом за ставками, встановленими ЗУ «Про судовий збір», а саме у розміру 1% від ціни позову. Так, відповідно до норм ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що в задоволенні позову [PERSON] відмовлено, відсутністю даних про сплату останньою судового збору при зверненні до суду, суд дійшов висновку про його стягнення з позивача на користь держави, а саме у розмірі 1034,61 грн., відповідно до ставок ЗУ «Про судовий збір». Доказів понесення відповідачем судових витрат до суду не подано, тому дане питання під час ухвалення рішення не вирішується.

Outcome: approved