Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, а саме житловим будинком, що знаходиться на [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог зазначає про те, що 16.06.2020 року Тячівським районним судом Закарпатської області було ухвалено рішення відповідно до якого за [PERSON] та [PERSON] було визнано право спільної часткової власності по 1/2 частці на житловий будинок, що знаходиться на [ADDRESS] . Разом з тим, відповідач [PERSON] здійснює протиправні заходи та всіляко перешкоджає потраплянню позивача в будинок, чинить постійні перешкоди в користуванні житловим приміщенням, замінив вхідні замки. У зв`язку з цим позивач зверталася до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення. Так як згоди щодо користування спірним житлом між нею та відповідачем не досягнуто, внаслідок чого вона фактично позбавлена можливості володіти та користуватися належною їй часткою у спільному майні, змушена звернутися за захистом своїх прав до суду. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.01.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та визначено у такий строк та черговість подання заяв по суті справи. Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.02.2023 року позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном задоволено. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.05.2023 року заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.02.2023 року скасовано, справу призначено до розгляду 13.06.2023 року та відкрадено на 30.06.2023 року. У судове засідання позивач не з`явилася, від її представника надійшла заява в якій просить розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримують, просять суд їх задовольнити. Відповідач та його представник у судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. 30.06.2023 року від представника відповідача до суду надійшло клопотання про відкладення судового розгляду у зв`язку з його зайнятістю в іншому судовому засіданні. Встановлено, що відповідач та його представник повторно не з`явились у судове засідання. За змістом ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживання процесуальними правами. Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07.07.1989 року). У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому п.п.1, 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки та повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Згідно з 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З метою запобігання безладному руху справи з врахуванням особливостей судового процесу, та зважуючи на те що сторони надали усі докази, які вважали за потрібне надати суду, тож такі у їх сукупності дозволяють суду вирішити заявлені позовні вимоги, відтак, наведене на думку суду з приводу розгляду справи за відсутності сторони та її представника не призведе до порушення процесуальних прав сторін у спірних правовідносинах. За наведених обставин суд вважає, що згідно приписів ст. 223 ЦПК України неявка відповідача та його представника, які про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином як на 13.06.2023 року, так і на на 30.06.2023 року, не перешкоджає розгляду справи в цьому судовому засіданні. Додатково слід наголосити на тому, що доказів зайнятості в іншому судовому засіданні представником відповідача суду не представлено, що свідчить про неповажність причин неявки. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 16.06.2020 року за [PERSON] та [PERSON] визнано право спільної часткової власності по 1/2 частці на житловий будинок, що знаходиться на [ADDRESS] . Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 259099136 від 31.05.2021 року за [PERSON] зареєстровано на праві приватної власності 1/2 частки зазначеного вище житлового будинку. Таким чином, позивач [PERSON] є власником частини будинку, що знаходиться на [ADDRESS] . Предметом позову у цій справі, є вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, що знаходиться на [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що [PERSON] , який також є співвласником спірного будинку, чинить перешкоди в користуванні таким. Так, 21.07.2021 року [PERSON] зверталася до [PERSON] з проханням припинити останнім вчиняти незаконні дії, які порушують її права, як співвласника нерухомого майна. Крім того, у зв`язку з такими протиправними діями позивач 31.08.2021 року подала до правоохоронних органів заяву про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475\\97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями ст. 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Норма ст. 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Так, в ході судового розгляду встановлено, що позивач є співвласником спірного будинку, а відтак має право на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 319 ЦК України. Одночасно в судом встановлено те, що відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні спірним будинком. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У ст. 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже, відповідач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на захист самостійно формує заперечення, визначає докази, якими спростовуються доводи позовних вимог позивача та якими підтверджуються заперечення проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Приймаючи участь в судовому процесі, сторона відповідача, маючи процесуальну можливість після скасування заочного рішення, в межах строків, визначених ЦПК України для подання доказів, так і поза ними, жодного доказу на підтвердження своєї позиції суду не представила. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності та враховуючи те, що в ході судового розгляду підтвердився факт порушення прав позивача, яка позбавлена вільного доступу до будинку, що знаходиться на [ADDRESS] , через дії відповідача, що є порушенням її прав як співвласника будинку і такі права позивача підлягають захисту, а тому суд вважає за необхідне позов задовольнити та усунути перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом зобов`язання [PERSON] надати вільний доступ [PERSON] до житлового будинку, що знаходиться на [ADDRESS] . Згідно з ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 992,40 грн. (судовий збір) судових витрат. Інших доказів щодо понесення судових витрат суду не представлено.

Outcome: approved