Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-16 00:00:00

До Іллічівського міського суду Одеської області звернувся представник товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просить визнати протиправними дії [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] при поданні заяв на реєстрацію місця проживання двох осіб у нерухомому майні яке є предметом іпотеки, а саме у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та відновити становище яке існувало до порушення; скасувати рішення органів реєстрації місця проживання (якими проведено такі реєстраційні дії) щодо місця проживання двох осіб у нерухомому майні яке є предметом іпотеки, а саме у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Також позивач просив стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати. Свої вимоги позивач мотивує тим, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , як іпотеко давці, подаючи заяви на реєстрацію місця проживання двох осіб у нерухомому майні, яке є предметом іпотеки, а саме у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] свідомо порушили умови Іпотечного Договору від 19.07.2007 року посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Шевченко В.М., зареєстровано в реєстрі за №4152 а також ст.9, 10 Закону України «Про Іпотеку», ст.628 Цивільного Кодексу України, оскільки у вказаній квартирі, що є предметом іпотеки, був зареєстрований малолітній [PERSON] 2001 р.н., без попереднього дозволу, а також в квартирі прописана ще одна неповнолітня особа 2007 р.н., а отже були прописані особи у вищезазначеній квартирі після 19.07.2007, тобто після укладення договору іпотеки. Позивач вказує, що ні АКІБ «УкрСиббанк», ні ТОВ «Кей-Колект» не надавало згоди на реєстрацію будь кого в іпотечному майні, а саме в квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з чим позивач був вимушений звернутися до суду з вказаним позовом (а.с.2-5). Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі (а.с.106). Відповідачі в судове засідання не з`явились, про причини неявки не сповістили, неодноразово повідомлялись про день, час та місце розгляду справи, відзив на позов не надали Представник третьої особи Чорноморської міської ради Одеської області в судове засідання не з`явився, надав відзив на позовну заяву в якому у задоволенні позовних вимог просить відмовити (а.с.57-60). Представник служби у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області надала заяву про розгляд справи без її участі з урахуванням наданого висновку та законних прав та інтересів дитини (а.с.85-87,126). Суд, дослідивши та перевіривши докази вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 19.07.2007 між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №11185765000, за умовами якого [PERSON] було Надано кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у сумі 85000,00 доларів США з відсотковою ставкою 12,5% річних (а.с.10-14). 19.07.2007 в забезпечення виконання зобов`язань за вищезазначеним договором, був укладений Іпотечний Договір, згідно якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] (а.с.15-16). 13.02.2012 між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» був укладений договір факторингу №2 та договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, згідно яких право вимоги за кредитним договором №11185765000 від 19.07.2007 перейшло до ТОВ «Кей-Колект» (а.с.17-22). За інформацією відділу реєстрації обліку осіб виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області за адресою: [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] (а.с.88). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта [PERSON] відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно відсутні (а.с.92-94). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта [PERSON] відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно відсутні (а.с.89-91). [PERSON] була запрошена в службу у справах дітей на співбесіду, під час якої надала письмове пояснення, що в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] вона мешкає разом зі своїм чоловіком [PERSON] , двома дітьми [PERSON] , [INFO] та малолітнім [PERSON] , [INFO] . Малолітній [PERSON] , [INFO] мешкає в зазначеній квартирі з народження. Іншого житла та місця реєстрації у них не має. У разі зняття з реєстрації, вони з дітьми залишаться на вулиці. Придбати інше житло вони не в змозі, у зв`язку із скрутним матеріальним становищем (а.с.95). Відповідно до ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи Законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Враховуючи положення Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», Сімейного кодексу України та Закону України «Про охорону дитинства», чинне законодавство України вимагає здійснення контролю за збереженням житлових та майнових прав дітей, забороняє зменшення житлової площі або погіршення умов проживання дітей. Кожній дитині гарантується захист гідності та найкраще забезпечення її інтересів. Відповідно до преамбули Закону України «Про охорону дитинства» охорона дитинства в Україні визначається як загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні, встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Таким чином, скасування рішення органів реєстрації місця проживання (якими проведено такі реєстраційні дії) щодо реєстрації місця проживання суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини, порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Виконавчий комітет Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області як орган опіки та піклування надав висновок в якому, діючи в інтересах дитини, вважає недоцільним скасування рішення органів реєстрації місця проживання (якими проведені такі реєстраційні дії) щодо реєстрації місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с.85-87). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Обираючи спосіб захисту прав, позивач ТОВ «Кей-Колект» вважає, що визнання протиправними дій та скасування рішення про реєстрацію місця проживання є шляхом усунення перешкод у користуванні майном. Право користування житловим приміщенням охоплюється статтею 47 Конституції України та статтею 379 ЦК України та визнає право особи використовувати житлове приміщення для проживання та забезпечення її потреб. Згідно статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця кивання в Україні», реєстрація місця проживання - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Місцем проживання особи визнається житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Згідно вимог статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, у тому числі на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Статтею 41 Конституції України встановлено, що використання власності не може давати шкоди правам, свободам та гідності громадян. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло та ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до п.34 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. За змістом ч.2 ст.40 Закону України від 05 червня 2003 року «Про іпотеку» та ст.109 ЖК УРСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотеко держателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно частини 2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Позивачем не було доведено, що відповідачі не мають іншого житла та будь-якого майна у власності. За таких умов, при вирішенні питання щодо позбавлення осіб права користування житловим приміщенням, яке вибуло з власності іпотекодавця на підставах передбачених Законом України «Про іпотеку», необхідно керуватися вимогами статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статтею 109 ЖК УРСР. Згідно п.41 рішення ЄСПЛ по справі «Крицька та Крицький проти України №30856/03» втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. А відповідно до п.44, втручання заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. В межах розгляду позовних вимог позивачем ТОВ «Кей-Колект» не були доведені належними та допустимими доказами підстави та суспільна необхідність втрати відповідачами прав користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] та, відповідно, створення відповідачами перешкод у користуванні вказаною квартирою позивачу. Зважаючи на обставини справи, надані позивачем докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправними дій та скасування рішення про реєстрацію місця проживання не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст.141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. У зв`язку з відмовою позивачу у задоволенні його вимог, судові витрати (судовий збір) не підлягають стягненню з відповідача і підлягають покладенню на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed