Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання об`єктом спільної сумісної власності, про поділ майна подружжя. В обґрунтування позову посилається , що 02 квітня 1998 року, Відповідачка отримала в дар від [PERSON] 4-х кімнатну квартиру [ADDRESS] Право власності на зазначену квартиру зареєстровано за Відповідач в Київському міському бюро технічної інвентаризації в книзі під № 39179 20 квітня 1998 року. Так само, в період перебування у шлюбі, 17 березня 1998 року, Відповідачка придбала 18/100 частин нежилого приміщення мансарди по [ADDRESS] , загальною площею 129, 9 кв.м. на підставі Договору купівлі-продажу частини нежитлових приміщень, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. за реєстровим № 885. Права власності на зазначене нерухоме майно зареєстровано за Відповідачем в Київському міському бюро технічної інвентаризації в книзі під № 214-П 26 травня 1998 року. Зазначене нежиле приміщення - 18/100 мансарди фактично було придбане за грошові кошти Позивача, оскільки останній в зазначений період мав постійних значний дохід.Факт придбання нежилого приміщення - 18/100 саме за рахунок Позивача підтверджується і тим фактом, що Відповідач в період з 2000 р. по 2010 р. не мала постійного доходу, була домогосподаркою, і проживала виключно за рахунок грошових коштів Позивача.. В 2004 році Позивач та Відповідач досягли взаємної згоди щодо передачі квартири [ADDRESS] в постійне користування сину - [PERSON] для проживання останнім разом з сім`єю. У зв`язку з тим, що в 2004 році зазначена вище Квартира була непридатна для проживання, [PERSON] за рахунок грошових коштів Позивача, було проведено коштовний дизайнерський капітальний ремонт Квартира. Крім того, Відповідач в період шлюбу, з 2000 р. по 2010 рік ніде не працювала, жодного постійного доходу не мала, та проживала виключно за рахунок Позивача.У зв`язку з проведенням капітального ремонту в Квартирі, її якісні характеристики а також дійсна вартість значно збільшились, в період з 2004 по 2007 роки, внаслідок виключно особистих грошових витрат Позивача, тому є спільною власністю подружжя. [PERSON] квартира була відчужена 07.04.2016 року без його згоди, тому вважає договір купівлі-продажу недійсним. [INFO] [PERSON] помер, за його заповітом від 05.04.2016 p., спадкоємцем всього майна є [PERSON] [PERSON] просить визнати 4-х кімнатну квартиру [ADDRESS] спільною сумісною вартістю подружжя - [PERSON] та [PERSON] . Визнати 18/100 частин нежитлового приміщення - мансарди за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною вартістю подружжя - [PERSON] та [PERSON] Визнати за [PERSON] право власності на частини 4-х кімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 174, 89 кв.м., житловою площею 104,08 кв.м. в порядку спадкування за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А. 05 квітня 2016 року за реєстровим № 588; Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частини 18/100 частин нежитлового приміщення - мансарди в [ADDRESS] , площею 129, 9 кв.м. в порядку спадкування за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А. 05 квітня 2016 року за реєстровим № 588. Визнати недійсним договір купівлі-продажу продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , між [PERSON] та [PERSON] , від 07.04.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Позняковою С.В. (реєстровий №337). Представник позивача просив розглядати справу в відсутність. Відповідачка [PERSON] 10.08.2016р. надала заперечення, 12.06.2017р. подала зустрічний позов про визнання договору недійсним, 1.07.2021р. подала зустрічний позов та просить розірвати Договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 547475280000), між [PERSON] та [PERSON] , від 07.04.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Позняковою С.В. (реєстровий №337).Скасувати рішення Державного реєстратора: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лознякової С.В. про державну реєстрацію прав та обтяжень, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 547475280000, на підставі якого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено запис про реєстрацію нерухомого майна - квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] . В обґрунтування зустрічного позову посилається, що приблизно з 2004 р. надала квартиру у тимчасове користування свого сина [PERSON] для його проживання у ній разом із своєю сім`єю. У березні 2016 р. до неї звернулась Відповідач, [PERSON] та повідомила, що чоловік [PERSON] отримав у позику грошові кошти у значному розмірі у [PERSON] ), та що нібито позика була надана за рекомендацією та під особисту гарантію [PERSON] . Також [PERSON] повідомила, що [PERSON] позику [PERSON] не повернув і що за невиконання зобов`язання щодо повернення боргу нібито буде відповідати вона, оскільки виступила «гарантом» при укладенні договору позики. У квітні 2016 р. [PERSON] повідомила [PERSON] , що [PERSON] вимагає повернення грошових коштів, наданих у позику [PERSON] , та що у зв`язку з тим, що вона виступила «гарантом» під час надання позики [PERSON] , та через те, що останній не розрахувався з [PERSON] , вона зобов`язана виконати зобов`язання (з повернення позики). Також [PERSON] наполягала, щоб [PERSON] розрахувалась із [PERSON] , однак на той час такої можливості [PERSON] не мала. [PERSON] запропонувала [PERSON] забезпечити виконання зобов`язань [PERSON] за позикою нерухомим майном, а саме квартирою [ADDRESS] , до моменту виконання зобов`язань з повернення позики [PERSON] [PERSON] запропонувала оформити договір купівлі-продажу квартири, без реальної передачі квартири, який виконував би забезпечувальну функцію у взаємовідносинах між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] [PERSON] зазначає, що грошові кошти від продажу квартири [PERSON] не отримувала. Також зазначає, що укладення цього договору було викликано і пов`язано виключно із забезпеченням позикових зобов`язань її чоловіка перед [PERSON] (про наявність яких повідомила [PERSON] ). 07.04.2016 р. було підписано та посвідчено нотаріально Договір купівлі-продажу квартири [PERSON] , на думку [PERSON] , знала і розуміла, що квартира їй не передається і не буде передаватися, а укладання оспорюваного Договору є нібито гарантією повернення боргу [PERSON] [PERSON] та [PERSON] було погоджено, що після повернення боргу (позики) квартира буде знову переоформлена на [PERSON] . [PERSON] ніколи не передавалися ключі від квартири, вона не проживала у ній. Після оформлення оспорюваного Договору у квартирі продовжив проживати [PERSON] зі своєю родиною. [PERSON] також не перевозила до квартири свої речі, тому що взагалі не мала до неї доступу, не несла жодних витрат, пов`язаних з утриманням квартири. [PERSON] не сплачує житлово-комунальні послуги, обслуговування будинку і прибуцинкової території , не переоформлювались договори з постачальниками комунальних послуг з [PERSON] на [PERSON] .Через певний проміжок часу [PERSON] стало відомо, що [PERSON] звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики (справа №757/48487/16-ц). [PERSON] було залучено до участі у вказану справу у якості співвідповідача. [PERSON] звернулась до [PERSON] з проханням повернути (переоформити) належну їй квартиру, оскільки [PERSON] пред`явила позов до неї та до [PERSON] про стягнення заборгованості за даною позикою, і цей позов було забезпечено шляхом накладення арешту нерухоме майно їхньої сім`ї. Однак [PERSON] відмовилась повертати квартиру [PERSON] .У подальшому (08.06.2018 р.) [PERSON] було подано до Печерського районного суду м. Києва заяву про залишення позову до [PERSON] та [PERSON] без розгляду. [PERSON] категорично стверджує, що грошових коштів від [PERSON] не отримувала. Оскільки у межах оспорюваного Договору розрахунок між [PERSON] та [PERSON] не відбувся, має місце істотне порушення умов договору однією із сторін. В судовому засіданні представник відповідачки просив задовольнити зустрічний позов. В задоволенні основного позову відмовити. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував, 10.08.2016р. надав заперечення. Вказував, що в пунктах 2 та 3 оспорюваного Договору зазначено, що продаж вчинено за домовленістю Сторін за 4 847 962 грн., які покупець перерахувала зі свого рахунку № [NUMBER] в ПАТ «КБ «Інвестбанк» код Банку 328210 на поточний рахунок продавця № [NUMBER] в ПАТ «КБ «Інвестбанк» код Банку 328210 до моменту підписання цього Договору. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за вищевказану квартиру та те, що сторони не мають матеріальних, моральних, фінансових претензій один до одного». В судовому засіданні просив відмовити в позові. 3-ті особи ПНКМНО [PERSON] , Служба в справах дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації пояснення не надали, в судове засідання не з`явились. Просили розглядати в відсутність. 3-тя особа [PERSON] пояснень не надала, в судове засідання не з`явилась. Ухвалою суду 22 червня 2016 року суддя Печерського районного суду м. Києва, Матійчук Г.О. відкрито провадження по цивільній справі №757/20913/16-ц Ухвалою суду 22 червня 2016 року суддя Печерського районного суду м. Києва, Матійчук Г.О. накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду 27 квітня 2016 року суддя Печерського районного суду м. Києва Остапчук Т.В., відкрито провадження по цивільній справі 757/16035/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання об`єктом спільної сумісної власності, про поділ майна подружжя. Ухвалою суду 04 листопада 2016 року суддя Печерського районного суду м. Києва, Цокол Л.І., прийнято до провадження по цивільній справі №757/20913/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Познякова Світлана Василівна, [PERSON] , про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, - Ухвалою суду від 19.07.2016р. провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання об`єктом спільної сумісної власності, про поділ майна подружжя зупинено до розгляду по суті та набрання законної сили рішення по цивільній справі № 757/20913/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі - продажу. Ухвалою суду 18 квітня 2019 року об`єднано в одне провадження цивільну справу №757/20913/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Познякова Світлана Василівна, [PERSON] , [PERSON] , Служба у справах дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Познякова Світлана Василівна, [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири зі справою №757/16035/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання об`єктом спільної сумісної власності, про поділ майна подружжя. Присвоєно об`єднаній справі №757/16035/16-ц. Ухвалою суду від 19 червня 2019 р. було зупинено розгляд справи, в зв`язку з тим що [INFO] позивач - [PERSON] помер. Ухвалою суду від 11.11.2020р. відновлено провадження по справі. 28.01.2021 року 10.06.2021р. залучено [PERSON] в якості правонаступника Ухвалою суду від 27.07.2021р. призначено судове засідання. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до слідуючого. Судом встановлено , що 31 грудня 1974 року між [PERSON] - та [PERSON] було реєстровано шлюб. [INFO] [PERSON] (колишній чоловік [PERSON] , далі - [PERSON] , [PERSON] , відповідно) помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 02.05.2019 р. (т.З, а.с. 193). Заповітом [PERSON] від 05.04.2016 p., посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А. (реєстровий №588), спадкоємцем всього майна [PERSON] визначено сина [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] , який є правонаступником позивача. 02 квітня 1998 року, Відповідачка [PERSON] отримав в дар від [PERSON] 4-х кімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 174, 89 кв.м. на підставі Договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. за реєстровим № 1149.Право власності на зазначену квартиру зареєстровано за Відповідачем в Київському міському бюро технічної інвентаризації в книзі під № 39179 20 квітня 1998 року. 17 березня 1998 року, Відповідачка [PERSON] придбала 18/100 частин нежилого приміщення мансарди по [ADDRESS] , загальною площею 129, 9 кв.м. на підставі Договору купівлі-продажу частини нежитлових приміщень, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. за реєстровим № 885. Права власності на зазначене нерухоме майно зареєстровано за Відповідачем в Київському міському бюро технічної інвентаризації в книзі під № 214-П 26 травня 1998 року. 07.04.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Позняковою С.В. (реєстровий №337). Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Незалежно від того, що один з них не мав самостійного заробітку з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо). Тобто кожна річ, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, законодавець презюмує спільність майна, якщо воно було набуте за час шлюбу. Протилежне, тобто належність майна до роздільного майна подружжя, потребує доведення. При цьому обов`язок доказування, що майно не є спільним, належить тому, хто це заперечує (постанови Верховного Суду України від 24 травня 2017 р. у справі №6-843цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 р. у справі №372/504/17-ц). Разом з тим, Сімейний кодекс України містить перелік майна і обставин, що визначають певне майно особистою приватною власністю одного з подружжя, навіть якщо воно придбане в період шлюбу. Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю одного з подружжя є, зокрема майно, набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Дана норма є імперативною та не підлягає розширеному тлумаченню, що дозволяє прийти до висновку, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 07.04.2016 року укладений між [PERSON] та [PERSON] не потребував ні згоди іншого з подружжя, ні вчинення будь-яких інших додаткових дій з боку третіх осіб, оскільки був приватною власністю Відповідача-1 саме на підставі договору дарування спірної квартири. Відповідно до ст..203,215 ЦК України відсутні підстави для визнання договору недійсним, крім того [PERSON] не оспорював ся укладений ним з [PERSON] договір дарування. Тому позовні вимоги [PERSON] , який є правонаступником [PERSON] є безпідставними та задоволенню не підлягають. Щодо зустрічного позову [PERSON] . Статтею 204 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до положень статей 626-628 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог >Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства . Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У силу положень абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 691, ч. 2 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити вар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Згідно ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до статті 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, установленим статтею 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до статті 1087 ЦК України, розрахунки за участю фізичних осіб, не пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, можуть провадитися у готівковій або в безготівковій формі за допомогою розрахункових документів у електронному або паперовому вигляді. Розрахунки між юридичними особами, а також розрахунки за участю фізичних осіб, пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, провадяться в безготівковій формі. Розрахунки між цими особами можуть провадитися також готівкою, якщо інше не встановлено законом. Граничні суми розрахунків готівкою для фізичних та юридичних осіб, а також для фізичних осіб-підприємців відповідно до цієї статті встановлюються Національним банком України. В пункті 2 Постанови Правління Національного банку України від 06 червня 2013 року № 210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» закріплено граничну суму розрахунків готівкою фізичних осіб між особою за договором купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі 150 000 грн.? Закон України «Про нотаріат» та Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, який регулює роботу нотаріусів України, не містять положень, які б зобов`язували нотаріусів при посвідченні договорів купівлі-продажу нерухомого майна витребовувати у сторін договору документи, підтверджуючі безготівковість розрахунку. Верховний Суд у постанові від 25.03.2020 у справі № 760/9707/17, підтвердив позицію судів попередніх інстанцій про те, що проведення розрахунку між сторонами договору у готівковій формі не свідчить про недійсність такого договору. За недотримання норм щодо граничних сум розрахунків у готівковій формі передбачена адміністративна відповідальність, що не є предметом спору у даній справі та відноситься до компетенції інших державних органів. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.09.2020 у справі № 916/667/18 зазначила, що порушення встановленої законодавством граничної суми розрахунків може мати наслідком передбачені законодавством заходи відповідальності, але не впливає на чинність розрахунків і не заперечує самого факту проведення розрахунків. Отже, ані встановлення факту нездійснення розрахунків у безготівковій формі, ані наявність законодавчої заборони на здійснення розрахунків готівкою понад певну граничну суму, не може вважатись підтвердженням того, що фактичні розрахунки сторонами в готівковій формі не здійснювались (п. 7.15 вказаної постанови). Велика Палата Верховного Суду у цій же постанові дійшла висновку, що пункт договору в тій його частині, у якій він містить відомості про отримання покупцем грошей до підписання договору є розпискою (п. 7.28 вказаної постанови). Крім того, у цій же постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник судовий спір (п. 7.36 вказаної постанови). Відповідно п. З спірного договору, сторони підтвердили факт повного розрахунку за квартиру, що виступала предметом договору та те, що сторони не мають матеріальних, моральних, фінансових претензій один до одного. Судом встановлено , що кошти за умовами договору купівлі-продажу були перераховані Відповідачеві [PERSON] 1 07.04.2016 року, що підтверджується відповідними платіжними документами ПАТ КБ «Інвестбанк», які були долучені до матеріалів справи. Відповідно до положень договору купівлі-продажу квартири, підписанням відповідного договору [PERSON] підтвердила повний та остаточний розрахунок за продану квартиру та відсутність матеріальних претензій до [PERSON] , а тому посилання на те, що Відповідач не сплатила грошові кошти за них є не що іншим, як ведення в оману суду . Посилання , що невідомими особами були зняті з її рахунку дані кошти є належним та допустимим доказом , що покупець не сплатив кошти за спірну квартиру. Згідно пункту 6 статті З ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті З ЦК України загалом, гак і пункту 6 статті З ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може? бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах». Добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Верховний Суд у постанові від 22 лютого 2023 року у справі № 143/1483/19 застосував доктрину заборони суперечливої поведінки. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується \\ие на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення правочину, висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права. Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами про розірвання договору купівлі-продажу квартири з підстав несплати Відповідачем грошових коштів за відповідними договорами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19) Верховний Суд дійшов висновку, що «...покупці отримали товар, але, як стверджує позивачка, не здійснили оплати. За таких умов підлягає застосуванню частина третьої статті 692 ЦК України, відповідно до якої у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Наведений припис не передбачає можливості продавця за своїм вибором вдатися до іншого способу захисту, зокрема не передбачає можливості розірвання договору в судовому порядку. Якщо порушення права продавця полягає в тому, що він не отримав грошових коштів від продавця, то способу захисту, який належним чином захистить саме це право, відповідає позовна вимога про стягнення неотриманих коштів. Натомість такий спосіб захисту, як розірвання договору, що вже частково виконаний з боку продавця, який передав товар, і покупця, який прийняв товар, не відповідає суті порушення договору, що полягає в несплаті грошових коштів. Така несплата (повна або часткова) може бути наслідком не навмисного порушення договору з боку покупця (який бажає збагатитися за рахунок затримки оплати), а добросовісної помилки покупця, наприклад, через існування розбіжностей між сторонами щодо суми, належної до сплати, щодо взаємних розрахунків між сторонами (зокрема, яку цій справі). Посилання [PERSON] , що [PERSON] не користується спірною квартирою , не сплачує комунальні послуги , тому їй не передана квартира суд не приймає до уваги, оскільки договір був укладений 7.04.2016р. , а до суду звернувся [PERSON] 29.04.2016р. , а 12.06.2017р. поданий зустрічний позов. Крім того, такий спосіб захисту, як розірвання договору, може бути використаний продавцем не з метою відновлення його права на одержання грошових коштів, а з метою невиправданого збагачення, якщо, наприклад, ринкова ціна на продане майно збільшилася, в тому числі завдяки його поліпшенню покупцем. Такі несправедливі наслідки можуть настати через невідповідність зазначеного способу захисту суті порушення права». Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 ( пункт 76). При таких обставинах суд приходить до висновку про відмову в зустрічному позові. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. [PERSON] є правонаступником [PERSON] , що підтверджується відповіддю приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бурмак О.О. Судом встановлено , що 17 березня 1998 року, Відповідачка [PERSON] придбала 18/100 частин нежилого приміщення мансарди по [ADDRESS] , загальною площею 129, 9 кв.м. на підставі Договору купівлі-продажу частини нежитлових приміщень, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. за реєстровим № 885 в період шлюбу, що не заперечувалось відповідачкою. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно із частинами 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти або не прийняти спадщину. Статтями 1268 та 1269 ЦК України презюмується, що коли спадкоємець постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу. Відповідно до ст. 71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя і колишнього з подружжя) свідоцтво про право власності на частку в їхньому спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя (колишнього з подружжя) з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя (колишнього з подружжя), що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Відповідно до п. 1. розділу 4 «Методичні рекомендації щодо вчинення нотаріальних дій» у разі смерті одного з подружжя нотаріус видає свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Для видачі такого свідоцтва необхідні дві умови: перебування подружжя в зареєстрованому шлюбі та придбання майна під час шлюбу на ім`я того з подружжя, який помер. Відповідно до п.6. розділу 4 «Методичні рекомендації щодо вчинення нотаріальних дій» відповідно до статті 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обігу. Як зазначено в ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, що прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог ст. 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення в нотаріальному порядку. Позивачем не надано суду доказів неможливості оформлення спадкового майна, тому позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.. 155ЦПК України підлягає скасуванню Ухвала Печерського районного суду м.Києва від 22 червня 2016р. про забезпечення позову (справа № 757/20913/16-ц) про накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ст..141 ЦПК України в зв`язку з відмовою в позові судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed