Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-09 00:00:00

07 жовтня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, яким просить : визнати незаконними та скасувати рішення Державного реєстратора приватного нотаріуса Київсткого міського нотаріального округу Морозова Г.В. від 02 жовтня 2020 року про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на садовий будинок [ADDRESS] та на земельну ділянку площею 0,1120 га з кадастровим номером 3220881300:04:001:0162, розташовану у садовому товаристві «Вишеньки 2», Вишенківська сільська рада Бориспільського району Київської області; витребувати з чужого незаконного володіння у [PERSON] вказане майно та вирішити питання про розподіл судових витрат. Вимоги обгрунтовано тим, що 16 червня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» (далі по тексту ПАТ «Банк «Київська Русь» або банк) та позивачем було укладено кредитний договір № 6-03.2-1. В забезпечення виконання кредитного зобов`язання того ж дня між сторонами було також укладено іпотечний договір, на підставі чого [PERSON] було передано банку в іпотеку вказані будинок і земельну ділянку. 11 серпня 2016 року банк відступив своє право вимоги за даними кредитним та іпотечним договорами Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європей-ська факторингова компанія розвитку» (далі по тексту ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку»). 18 листопада 2016 року між вказаним товариством та [PERSON] укладено договір № В-25/16 про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорам, які було укладено 16 червня 2007 року між [PERSON] та ПАТ «Банк «Київська Русь». 28 липня 2020 року позивач з інформації, наявної в державному реєстрі прав на нерухоме майно дізнався, що садовий будинок [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,1120 га з кадастровим номером 3220881300:04:001:0162, розташовані у садовому товаристві «Вишеньки 2», Вишенківської сільської ради Бориспільського району Київської області зареєстровані на праві власності за [PERSON] .. Зважаючи на це позивач вважає дії державного реєстратора незаконними і такими, що підлягають скасуванню, оскільки порушено вимоги ст. 35, 38 Закону України «Про іпотеку» та іпотекодержателем не виконано умов закону щодо повідомлення іпотекодавця про намір відчуження предмета іпотеки, не проведено оцінку майна у встановленому законом порядку, ціну продажу предмета іпотеки позивач не узгоджував, не надано позивачу першочергове право придбання іпотечного майна. Крім того, державному реєстратору, в порушення вимог п. 61 Порядку державної реєстрації на нерухоме майно та їх обтяжень, не було надано необхідного пакету документів для державної реєстрації права власності за [PERSON] на садовий будинок та земельну ділянку. Більш того, з березня 2012 року на все майно боржника [PERSON] було накладено арешт на підставі постанови Оболонського РУЮ у м. Києві. Ухвалою суду від 20 листопада 2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання з викликом і повідомленням. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій. 04 лютого 2021 року [PERSON] , через свого представника адвоката Семашко Д.М., подала відзив на позов, яким просила відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Так, 18 липня 2019 року нею позивачу направлялась нотаріально посвідчена вимога про погашення заборгованості або пропозиція добровільного укладення договору передачі прав на заставне майно, та 23 серпня 2019 року вимога про усунення порушень за кредитним договором з пропозицією погасити наявну заборгованості в розмірі 4100000 грн. 00 коп.. Крім того, даними листами [PERSON] попереджався про наміри іпотекодержателя, у разі невиконання грошового зобов`язання, відчужити іпотечне майно третій особі. Дані листи залишено позивачем без жодного реагування. У зв`язку з цим, на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» , [PERSON] відчужила [PERSON] спірні будинок та земельну ділянку із попереднім визначенням грошової оцінки даного майна на підставі Звіту про експертну грошову оцінку. В подальшому [PERSON] , будучи належним власником, подарувала своїй донці [PERSON] це майно. Щодо вимог про витребування садового будинку та земельної ділянки з чужого незаконного володіння [PERSON] зазначила, що це майно вибуло з власності [PERSON] на законних підставах, оскільки він не виконав своїх зобов`язань перед іпотекодержателем. 09 лютого 2021 року позивач подав відповідь на відзив, яким підтримав раніше заявлені позовні вимоги та зазначив, що жодна з письмових вимог про погашення грошового зобов`язання ним отримана не була, а тому таких доказів [PERSON] державному реєстратору подати не могла. Ухвалою суду від 30 листопада 2022 року у справі закрито підготовче провадження та призначено її до розгляду по суті з викликом і повідомленням сторін. Ухвалою суду від 31 березня 2023 року клопотання позивача задоволено та витребувано у приватного нотаріуса Морозова Г.В. копії матеріалів, на підставі яких посвідчено договори купівлі продажу спірного майна укладених 02 жовтня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] , а також у Оболонського відділу державної виконавчої служби у м. Києві копію виконавчого провадження № 860/13. Дана ухвала суду отримана адресатами, проте Оболонським відділом державної виконавчої служби у м. Києві залишена без виконання. У зв`язку з цим суд ухвалює рішення у справі за наявними в ній доказами. Належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання сторони до суду не звялись, про причини неявки суд не повідомили. Разом з тим, представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] подав до суду заяву, якою розгляд справи просив здійснити у його відсутність та відмовити у задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. Відповідно ч. 1\~ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Зважаючи на неявку сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснюється. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи і наявні в ній докази, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши її у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги не підляга-ють задоволенню, виходячи з наступного. Пунктом 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2\~передбачено, що відповідно ст.\~55,\~124 Конституції України\~та\~ ч.\~1\~ст.\~4,\~ч.\~1\~ст.\~5\~ ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встанов-леному цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст.\~12,\~81,\~89\~ЦПК України,\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Судом встановлено, що 16 червня 2007 року між Акціонерним банком «Київська Русь» (кредитодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено кредитний договір за № 6-03.2-1, за умовами якого кредитодавець надав позичальнику споживчий кредит у розмірі 350 000,00 доларів США, що станом на 16 червня 2007 року, згідно офіційного курсу НБУ, становив 1 767\~500 грн. 00 коп., зі строком виконання по 15 червня 2012 року. Зазначеним договором встановлено порядок погашення кредиту, визначено відсоткову ставку за користування кредитними коштами, фіксовану плату за надання кредиту, а також закріплені права та обов`язки сторін. В якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 16 червня 2007 року між кредитодавцем та позивачем було також укладено договір іпотеки, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Томаєвою М.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 307. Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Томаєвою М.Ю. 16 червня 2007 року за № 5152539 та № 5152561 зареєстровано заборону на нерухоме майно. Предметом іпотеки за вказаним договором виступили земельна ділянка площею 0,1120 га з кадастровим номером 3220881300:04:001:0162, розташована в Бориспільському районі Київської області Вишенівської сільської ради, садове товариство «Вишеньки-2», яка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №595487, виданого 03 травня 2007 року Бориспільським районним відділом земельних ресурсів на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки від 14 березня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Кузьміченко А.П. за реєстровим №1085 та садовий будинок [ADDRESS] , який належав позивачу на підставі свідоцтва № [NUMBER] про право власності на нерухоме майно, виданого 17 травня 2007 року Вишеньківською сільською радою. Згідно п. 10.3, 10.5 вказаного договору іпотеки у разі невиконання іпотекодавцем умов основного зобов`язання та/або цього договору, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки і задовольнити за рахунок його вартості свої вимоги в повному обсязі, включаючи основну суму боргу (кредит) та будь яке збільшення цієї суми відповідно умов основного зобов`язання, проценти за користування кредитом, пеню та інші платежі і санкції, що передбачені та/або випливають з основного зобов`язання, а також витрати, пов`язані з вчиненням виконавчого напису. Іпотекодержатель вправі обирати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. За змістом п. 11 договору іпотеки іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки в разі, якщо на день, визначений з основного зобов`язання, іпотекодавець не поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, платежі та санкції, що передбачені та/або випливають з основного зобов`язання, а також в інших випадках, передбачених основним зобов`язанням та цим договором, в тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобовяхзання. При настанні зазначених випадків іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення основного зобов`язання та зобовязангь, передбачених цим договором, у не менш ніж тридцяти денний строк, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встанов-леного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно умов цього договору. У пункті 12 договору іпотеки вказано способи звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя та умови продажу іпотечного майна на підставі договору купівлі продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Згідно п. 12.3.1 договору іпотеки продажу іпотеко держателем від свого імені предмету іпотеки будь якій особі на підставі договору купівлі продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпротеку» за ціною, що буде встановлена відповідно висновку незалежного експерта суб`єкта оціночної діяльності, кваліфікація якого підтверджується сертифікатом суб`єкта оціночної діяльності. Тобто, даний договір містить застереження щодо задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок майна, переданого в іпотеку. Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України\~визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно вимог ч. 1\~ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.\~514\~ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 11 серпня 2016 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ТОВ «Фінансова установа «Європейська Факторингова компанія розвитку» укладено договір № 211357/42 про відступлення права вимоги за кредитним договором № 6-03.2-1 від 16 червня 2007 року та договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 16 червня 2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дрозд Н.В. за реєстровим № 1014. 18 листопада 2016 року між ТОВ «Фінансова установа «Європейська Факторингова компанія розвитку» та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги № В-25/16, за умовами якого кредитор відступив (передав) новому кредитору, а новий кредитор набув право вимоги за кредитним договором № 6-03.2-1 від 16 червня 2007 року та сплатив кредитору грошові кошти у визначеному розмірі, а також договір про відступ-лення права вимоги за договором іпотеки, за умовами якого іпотекодержатель передав (відступив), а новий іпотекодержатель одержав (набув) належні іпотекодержателю права в зобов`язанні за договором іпотеки від 16 червня 2007 року, що укладений між АБ «Київська Русь» та [PERSON] .. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О. та зареєстрований в реєстрі за №1547. На підставі викладеного, суд приходить висновку, що [PERSON] набула всіх прав та обов`язків нового кредитора у зобов`язаннях, що виникли на підставі вказаного вище кредитного договору та договору іпотеки, що укладені 16 червня 2007 року між АБ «Київська Русь» та [PERSON] .. Дані договори, щодо відступлення права вимоги, є дійсними, чинними та обов`язковими до виконання та такими, що породжують цивільні права і обов`язки. Наведені висновки суду підтверджуються також рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 січня 2020 року ухваленого у справі № 761/30316/19, що набрало законної сили 27 лютого 2020 року. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що основне зобов`язання [PERSON] не виконано, заборго-ваність не сплачено. Наведене, в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягає доказуванню, оскільки визнається і не заперечується сторонами. Щодо вимог позивача про визнання незаконними та скасувати рішення Державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Морозова Г.В. від 02 жовтня 2020 року про державну реєстрацію права власності на спірні садовий будинок та земельну ділянку, слід зазначити наступне. В силу вимог ч. 2\~ст.\~19 Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Частиною 1\~ст.\~1 Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» встановлено, що дія цього\~Закону\~поширюється на державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав. Пунктом 1 ч. 1\~ст.\~2 цього Закону\~визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно п.1 ч.1\~ст.\~4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~державній реєстрації прав підлягає, серед іншого, право власності. Частиною 1 ст. 5 наведеного Закону передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме : підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Відповідно п. 3 ч. 1\~ст.\~6 цього Закону\~організаційну систему державної реєстрації прав становлять, зокрема, державні реєстратори прав на нерухоме майно. Державним реєстратором є, серед іншого, нотаріус (п. 2 ч. 1\~ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Згідно ч. 1 ст. 9 наведеного Закону до повноважень суб`єктів державної реєстрації прав належить : забезпечення проведення державної реєстрації прав; ведення Державного реєстру прав; взяття на облік безхазяйного нерухомого майна; формування та ведення реєстраційних справ; здійснення інших повноважень, передбачених цим Законом та іншими нормативно - правовими актами. Частиною 3\~ст.\~10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~передбачено, що державний реєстратор : 1) встановлює відповід-ність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема : відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; 3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 01 січня 2013 року, запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних інформаційних систем, документів та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов`язані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі; 4) під час проведення державної реєстрації прав на земельні ділянки використовує відомості Державного земельного кадастру шляхом безпосереднього доступу до нього у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; 5) відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до нього записи про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав; 6) присвоює за допомогою Державного реєстру прав реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації прав; 7) виготовляє електронні копії документів та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Держав-ного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав); 8) формує документи за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав; 9) формує та веде реєстраційні справи у паперовій формі. Ведення реєстраційної справи у паперовій формі здійснюється виключно державними реєстраторами, які перебувають у трудових відноси-нах з виконавчими органами міських рад міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення, Київською, Севастопольською міськими, районними, районними у містах Києві та Севастополі державними адміністраціями, за місцезнаходженням відповідного майна; 10) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом. Відповідно ч. 1, 2\~ст.\~18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно ч. 1 ст. 27 наведеного Закону державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно чи його дубліката, виданого до 01 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваж-женою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. У частині 1 ст. 24 вказаного Закону передбачено виключний перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень, а саме: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього\~Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабу-вачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною 3\~статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, у тому числі за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці. Судом встановлено, що з метою відчуження спірних садового будинку та земельної ділянки на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку», [PERSON] 01 жовтня 2019 року подала приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Морозову Г.В. заяву, якою просила зняти заборону відчуження та виключити запис з Державного реєстру іпотек на це майно. Згідно висновку суб`єкта оціночної діяльності від 11 вересня 2019 року ринкова вартість земельної ділянки з кадастровим номером 3220881300:04:001:0162 площею 0,1122 га становить 356000 грн. 00 коп., а садового будинку 1279000 грн. 00 коп. Термін дії вказаного висновку 6 місяців. 02 жовтня 2019 року між [PERSON] , як іпотекодержателем, та [PERSON] , як покупцем, було укладено договір купівлі продажу садового будинку, який знаходиться за адресою : [ADDRESS] та який розташований на земельній ділянці площею 0,1120 га з кадастровим номером 3220881300:04:001:0162. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Г.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1641. Згідно п. 2, 4 вказаного договору право продажу садового будинку належить іпотекодержателю на підставі договору іпотеки, посвідченого 16 червня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Томаєвою М.Ю. та зареєстрованим в реєстрі за № 307, договору відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченого 18 листопада 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 1547 у відповідності до вимог ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Садовий будинок відчужено покупцю за 1279000 грн. 00 коп., які іпотекодержатель отримала повністю до підписання цього договору. Рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Морозова Г.В., індексний номер 48974372 від 02 жовтня 2019 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) проведено реєстрацію права власності на садовий будинок за [PERSON] . Відповідно інформаційної довідки від 15 лютого 2023 року за № 322945855 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, підставою виникнення у [PERSON] права власності на спірний садовий будинок є договір купівлі - продажу від 02 жовтня 2019 року року. Крім того, 02 жовтня 2019 року між [PERSON] , як іпотекодержателем, та [PERSON] , як покупцем, було укладено договір купівлі продажу земельної ділянки, площею 0,1120 га з кадастровим номером 3220881300:04:001:0162 з цільовим призна-ченням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присаибна ділянка), яка розташована за адресою : Київська область, Бориспіль-ський район, Вишенківська мсільська рада, садове товариство «Вишеньки 2». Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Г.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1642. Згідно п. 3, 6 вказаного договору право продажу садового будинку належить іпотекодержателю на підставі договору іпотеки, посвідченого 16 червня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Томаєвою М.Ю. та зареєстрованим в реєстрі за № 307, договору відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченого 18 листопада 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 1547 у відповідності до вимог ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Садовий будинок відчужено покупцю за 356000 грн. 00 коп., які іпотекодержатель отримала повністю до підписання цього договору. Рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Морозова Г.В., індексний номер 48975310 від 02 жовтня 2019 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) проведено реєстрацію права власності на земельну ділянку за [PERSON] . Відповідно інформаційної довідки від 15 лютого 2023 року за № 322942267 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, підставою виникнення у [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку є договір купівлі - продажу від 02 жовтня 2019 року року. Вказані договори купівлі продажу земельної ділянки та садового будинку, що розташований на ній, є чинними та не скасовані в судовому порядку. Доказів протилеж-ного суду сторонами не надано. Зважаючи на вказані вище обставини та докази, які наявні в матеріалах справи та підтверджують встановлені обставини суд вважає зазначити наступне. Предметом судового\~спору є\~:визнання незаконними та скасувати рішення Державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Морозова Г.В. від 02 жовтня 2020 року про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на садовий будинок [ADDRESS] та на земельну ділянку площею 0,1120 га з кадастровим номером 3220881300:04:001:0162, розташовану у садовому товаристві «Вишеньки 2», Вишенківська сільська рада Бориспільського району Київської області. Згідно ч. 2, 4 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, на підставі вимог ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За змістом\~ч.\~1,\~3\~ст.\~49\~ЦПК України,\~сторони користуються\~рівними процесуальними\~правами. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. Безпосередньо позивачу та його представнику при розгляді справи в судовому засіданні роз`яснювались судом положення ст. 49 ЦПК України, однак сторона не скористалась своїм процесуальним правом подачі заяви щодо зміни предмету або підстави позову. У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Відтак, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Зважаючи на вказане, суд не вбачає підстав для виходу за межі заявлених позовних вимог та для задоволення позову [PERSON] щодо визнання незаконними та скасувати рішення Державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Морозова Г.В. від 02 жовтня 2020 року про державну реєстрацію права власності на спірні садовий будинок та земельну ділянку, оскільки право власності за [PERSON] на вказане майно зареєстровано на підставі іншого рішення державного реєстратора. Крім того, додатковою підставою для відмови у задоволенні позову в частині цих вимог, заявлених до приватного нотаріуса Морозова Г.В., як державного реєстратора, є також те, що він не є належним відповідачем у справі. Так, Верховний Суд у постанові від 19 грудня 2022 року у справі за № 359/3951/17 дійшов наступних висновків. За загальним правилом державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав (абзац 4 частини 5 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Тобто державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою. Відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії. Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим, а тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Також слід зазначити, що заявляючи позовні вимоги про скасування рішень державних реєстраторів про реєстрацію права власності за іншою особою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно при одночасному заявленні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, [PERSON] не врахував висновків, наведених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі за № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 30 червня 2020 року у справі за № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19), від 02 листопада 2021 року у справі за № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21), від 09 листопада 2021 року у справі за № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20), від 13 липня 2022 року у справі за № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21), відповідно яких у випадку задоволення вимоги про витребування майна вимоги про скасування записів, рішень про державну реєстрацію не є необхідними для ефективного відновлення права. Щодо тверджень позивача про неможливість відчуження іпотечного майна [PERSON] через наявне зареєстроване обтяження у виді арешту на все майно [PERSON] з 2012 року слід зазначити наступне. Судом встановлено, що постановою ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві від 05 березня 2012 року, індексний номер 31567986, у виконавчому провадженні № 860/13 накладено арешт на все нерухоме майно боржника [PERSON] .. Дане обтяження зареєстро-ване 19 березня 2012 року за № 12287893 реєстратором Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України. Наведене підтверджується Інформацією за № 322941034 сформованої 15 лютого 2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. Тобто, дане обтяження щодо всього нерухомого майна позивача зареєстровано вже після заборони, пов`язаної з укладеним договором іпотеки від 16 червня 2007 року. 03 липня 2018 року Верховна Рада України прийняла\~Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», згідно пункту 10\~розділу І якого\~частину 4\~ст.\~24\~Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~доповнено пунктом 7 про те, що відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини 1 цієї статті, не застосовується у разі державної реєстрації права власності на нерухоме майно іпотеко-держателем - фінансовою установою в порядку, передбаченому\~статтями 33 - 38 Закону\~України «Про іпотеку». Наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень, інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. У пунктах 1, 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» вказано, що\~цей\~Закон\~набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через три місяці з дня набрання чинності цим Законом. Цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім частини 4\~статті 36\~Закону України «Про іпотеку», що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього\~Закону. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» опублікований 03 листопада 2018 року, набрав чинності 04 листопада 2018 року та введений в дію 04 лютого 2019 року. Відтак, наявне зареєстроване в реєстрі речових прав обтяження у виді арешту щодо всього нерухомого майна позивача, внесене 2012 року, в даному випадку було підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Щодо вимог [PERSON] про витребування спірних садового будинку та земельної ділянки з чужого незаконного володіння [PERSON] слід зазначити наступне. За змістом\~ст. 1 Закону України «Про іпотеку»\~іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотеко-давця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно ст. 33 вказаного Закону України \~у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених\~ст.12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У\~статті 35 Закону України «Про іпотеку»\~вказано, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Згідно частин 1, 2\~ст. 36 Закону України «Про іпотеку»\~сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудо-вого врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього\~Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержа-телю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно\~ст.\~37 Закону України «Про іпотеку»\~іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджу-ють перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі за № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) зроблено висновок, що за змістом ч. 1 ст.\~33\~та ч. 1 ст.\~35 Закону України «Про іпотеку»\~реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпечення іпотекою зобов`язання відповідно до ч. 2\~ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року за № 270. Судом встановлено, що 18 липня 2019 року [PERSON] направила на адресу позивача, вказану у договорі іпотеки, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Г.В. вимогу про сплату боргу за кредитним зобов`язан-ням у зв`язку з відступленням вимоги за договором іпотеки. Наведене підтверджується описом до цінного листа 0411628080224 відправленого засобами зв`язку відділення Укрпошта. Слід також зазначити, що даний лист містить інформацію про підстави відступлення вимог та особу нового іпотекодержателя, розмір невиконаного кредитного зобов`язання та умови його повернення. Однак, попередження боржника щодо можливих наслідків, як то : звернення іпотекодержателя до суду за вирішенням майнового спору або звернення стягнення на предмет іпотеки, дана вимога не містить. Вказаний лист [PERSON] не отримано, про що свідчить зворотне повідомлення із зазначенням причини невручення : «за закінченням встановленого строку зберігання». Крім того, 18 вересня 2019 року [PERSON] направила на адресу позивача посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Астраускас Л.Є. аналогічного змісту вимогу. Даний лист представником [PERSON] адвокатом Семашко Д.М. направлено [PERSON] засобами зв`язку Нова пошта. Дослідженням даного відправлення № 9000448683133 судом встановлено, що особами «відправник» та «одержувач» вказана одна й та ж сама особа, а саме [PERSON] . Наведене, в свою чергу, за відсутності інших доказів, свідчить про ненаправлення взагалі саме позивачу даної вимоги. Відповідно п. 61 Постанови Кабінету Міністрів України\~від 25\~грудня 2015\~року\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються : 1) засвідчена іпотекодержателем копія письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, надісланої іпотеко-держателем іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;\~2) засвідчена іпотекодержателем копія повідомлення про вручення рекомендованого пошто-вого відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з відміткою про вручення адресату, або засвідчена іпотекодержателем копія рекомендованого поштового відправлення або пошто-вого відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з позначкою про відмову адресата від одержання такого відправлення, або засвідчені іпотекодержателем копії рекомендованих поштових відправлень або поштових відправлень з оголошеною цінністю (поштових конвертів), якими не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалася вимога, зазначена у підпункті 1 цього пункту, та які повернулися відправнику у зв`язку із відсутністю адресата або закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення, або засвідчені іпотекодержателем паперові копії електронного листа, яким за допомогою засобів інформаційної, телекомунікаційної або інформаційно телекомунікаційної системи, що забезпечує обмін електронними документами, надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, та електронного службового повідомлення відповідної системи, яким підтверджується доставка відповідного електронного листа за адресою електронної пошти адресата (у разі коли договором з іпотекодавцем або боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, передбачено можливість обміну електронними документами); 3) довідка іпотекодержателя, що містить відомості про суму боргу за основним зобов`язанням станом на дату не раніше трьох днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації та відомості про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності, станом на дату не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації; 4) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Зважаючи на вказане та дослідивши надані до суду матеріали, на підставі яких приватний нотаріус Морозов Г.В. засвідчив договір купівлі продажу спірного майна між [PERSON] та [PERSON] та вчинив дії як державний реєстратор, суд приходить висновку, що докази, передбачені п. 61 Постанови Кабінету Міністрів України\~від 25\~грудня 2015\~року\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» були відсутні та, відповідно, іптекодержателем нотаріусу не подавались. Відтак, позивач, як іпотекодавець, не знав про наміри іпотекодержателя відчужити належне йому на праві власності майно в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», не мав можливості погодити вартість іпотечного майна, виконали основне зобов`язання з метою недопущення звернення стягнення на предмет іпотеки. Це, в свою чергу, підтверджує те, що [PERSON] , не дотрималась вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та п. 61 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року\~«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у зв`язку з чим не набула права звернення стягнення на передане [PERSON] в іпотеку майно. Всупереч наведеному, 02 жовтня 2019 року [PERSON] , як іпотекодержатель, на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку», відчужила за договорами купівлі продажу [PERSON] садовий будинок та земельну ділянку, які були передані позивачем за договором іпотеки. 10 серпня 2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозов Г.В. зареєстрував в реєстрі за № 1157,1158 та посвідчив два договори дарування, укладені між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарована), на підставі яких остання безоплатно в дар отримала наступне майно : садовий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1120 га з кадастровим номером 3220881300:04:001:0162, розташовану у садовому товаристві «Вишеньки 2», Вишенків-ська сільська рада Бориспільського району Київської області. Згідно інформаційної довідки від 15 лютого 2023 року за № 322945855 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, за [PERSON] з 10 серпня 2020 року зареєстроване права власності на вказане майно. Відповідно вимог\~ст. 41 Конституції України\~право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.\~317,\~319 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності із застосуванням передбачених законодавством заходів. Регулювання, наведене в\~главі 29 ЦК України, передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) й усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов). Віндикація застосовується до відносин речово - правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову. Власник майна може витребувати належне йому майно від будь - якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини 1\~статті 216 ЦК України\~не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями\~387\~та\~388 ЦК України. У статті 387 ЦК України вказано, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, заволоділа ним. Відповідно ч. 1\~ст. 388 ЦК України\~якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Слід наголосити, що підстави, вказані у статтях 387 та 388 ЦК України, для витребування майна власником, не є тотожними. В одному випадку витрибовується майно набуте без відповідної правової підстави, а в іншому - витребовується майно у вичерпних випадках у добросовісного набувача. При зверненні до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння позивач наголосив, що підставами для цього вважає саме ст. 388 ЦК України. Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Подібний правовий висновок наведено у постанові Великої Палати Верхов-ного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі за № 914/2618/16 вказано, що добросовісність є однією із загальних засад цивільного законо-давства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема, добросовісно (близькі за змістом висновки наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц, від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20). Вирішуючи питання про витребування майна, важливо перевірити добросовісність, насамперед, набувача цього майна, у тому числі те, чи знав або міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку продавця. Вказане має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього. Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд прийшов переконання, що [PERSON] є недобросовісним набувачем спірного майна виходячи з наступного : 1) [PERSON] , як вже встановлено вище, без відповідної правової підстави, тобто з порушенням вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та п. 61 Постанови Кабінету Міністрів України\~від 25\~грудня 2015\~року\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» відчужила майно позивача, 2) дане майно відчужено [PERSON] своїй мамі [PERSON] , про що нею вказано у відзиві на позовну заяву, 3) майно набуте [PERSON] за безвідплатним договором, 4) доказів того, що [PERSON] була зареєстрована і проживала в спірному домоволодінні до суду сторонами не надано, 5) фактичним відчужувачем, як іпотекодержателем, та кінцевим власником майна є саме [PERSON] , яка не могла не знати про наявність перешкод, на момент укладення договорів купівлі продажу з [PERSON] , для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зважаючи на вказане, суд приходить висновку, що підставами для задоволення віндикаційного позову, в даному випадку, є саме вимоги ст. 387 ЦК України, оскільки [PERSON] , на думку суду, не є добросовісним набувачем та не мала відповідної правової підстави для набуття майна позивача у власність, а не ст. 388 ЦК України, на підставі якої [PERSON] просив суд витребувати майно у відповідача. Відтак, зважаючи на встановлені вище обставини, вимоги ст. 10, 13, 49 ЦПК України та невірно обрану позивачем норму матеріального права для заявлення вимоги про витребу-вання майна з чужого незаконного володіння, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в цій частині. Згідно ч. 3\~ст. 133 ЦПК України\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребу-ванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Приписами ч. 1\~ст. 137 ЦПК України\~визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно ч. 2\~ст. 137 ЦПК України\~за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат :1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлює-ться згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 3\~ст. 137 ЦПК України\~визначено, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Положеннями ч. 4\~ст. 137 ЦПК України\~визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із : 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому за змістом ч. 6 цієї статті обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. В розрізі з наведеним суд зазначає, що стороною позивача не заявлено під час судового розгляду та не подано до суду клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу заявлені стороною відповідача чи про відмову у задоволенні такого клопотання. Згідно ч. 8\~ст. 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У зв`язку з розглядом даної справи [PERSON] понесла витрати на правову допомогу в розмірі 4400 грн. 00 коп., а [PERSON] в розмірі 5700 грн. 00 коп., у зв`язку з чим просили стягнути дані витрати з позивача на власну користь. На підтвердження понесених затрат на правову допомогу [PERSON] надано суду наступні докази: договір про надання правової допомоги укладений між [PERSON] та адвокатом Семашко Д.М. 14 вересня 2021 року, ордер на надання правової (правничої) допомоги від 14 вересня 2021 року, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат від 27 червня 2023 року, Акт виконаних робіт від 07 червня 2023 року на суму 4400 грн. 00 коп., квитанція до прибуткового касового ордера № 12 від 25 червня 2023 року на суму 4400 грн. 00 коп. На підтвердження понесених затрат на правову допомогу [PERSON] надано суду наступні докази: договір про надання правової допомоги укладений між [PERSON] та адвокатом Семашко Д.М. 18 липня 2019 року, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат від 01 лютого 2021 року, Акт виконаних робіт від 01 лютого 2021 року на суму 5700 грн. 00 коп., квитанція до прибуткового касового ордера № 134 від 01 лютого 2021 року на суму 5700 грн. 00 коп. Відповідно п. 2 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, в разі відмови у задоволенні позову, - на позивача. Зважаючи на вказане, суд приходить переконання, що [PERSON] та [PERSON] дійсно понесли вказані затрати в розмірі підтвердженому належними і допустимими доказами, а тому з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути витрати по оплаті правової допомоги в розмірі 4400 грн. 00 коп. та на користь [PERSON] слід стягнути витрати по оплаті правової допомоги в розмірі 5700 грн. 00 коп. При зверненні до суду з даним позовом [PERSON] сплатив судовий збір 2522 грн. 40 коп., які на підставі п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, слід залишити за позивачем. Враховуючи наведене та

Outcome: approved