Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

Громадянин Держави Ізраїль [PERSON] , інтереси якого представляє адвокат Винниченко М.П., звернувся суд з позовом до [PERSON] про визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , придбаної за час шлюбу. В обґрунтування позову покликається на те, що перебував з відповідачкою у шлюбі, який укладений 15.03.2012 року та зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сокальського районного управління юстиції Львівської області, актовий запис №38. Подружжя постійно проживало в Ізраїлі, згодом відповідачка набула статус громадянки Ізраїлю. Спільне життя з відповідачкою не склалось, тому у 2022 році цей шлюб було розірвано. Будучи в шлюбі, позивач надав письмову згоду своїй дружині [PERSON] на придбання нею будь-якого нерухомого майна на території Львівської області. Ця згода завірена адвокатом-нотаріусом Валерією Турбовською, виконана на івриті, англійською та французькою мовами. Переклад засвідчено Апостилем у суді міста Тель-Авів 03.01.2019 року, серійний номер 83754. За час спільного проживання за спільні кошти та спільною працею подружжя набуло у власність майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , загальна площа 68,7кв.м, житлова площа 27,9кв.м (2 кімнати, кухня та комора в підвалі 2кв.м, яка придбана відповідачкою\~ [PERSON] \~зі згоди чоловіка [PERSON] , та зареєстрована на [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 2185 від 20.06.2019 року завіреного приватним нотаріусом ЛМНО Потапчук\~Регіною Петрівною.\~Квартира зареєстровано\~як власність\~єдиного власника\~дружини [PERSON] рішенням про державну реєстрацію № 47426303 від 20.06.2019 року приватним нотаріусом ЛМНО Потапчук\~Регіною Петрівною.\~Відповідачка вважає\~це майно\~її приватною\~власністю,\~яке вона\~придбала за\~власні кошти.\~Переконаний,\~що незважаючи\~на те,\~що покупцем\~квартири вказана\~відповідачка,\~фактично це\~майно купувалося\~подружжям спільно.\~Відтак, просить суд визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , придбаної за час шлюбу. Провадження у справі відкрито ухвалою від 24.10.2022 року за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 15.02.2023 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. 20.03.2023 року представник відповідачки [PERSON] подала відзив на позов, яким повністю заперечила вимоги позивача. Стверджує, що квартира [ADDRESS] є особистою приватною власністю відповідачки, оскільки була придбана, хоча і в шлюбі з позивачем, але за особисті кошти відповідачки. Рішення про придбання квартири виникло у неї, коли остання перебувала у шлюбі з позивачем, 28.12.2017 року отримала від чоловіка письмову згоду на придбання нею будь-якого нерухомого майна на території Львівської області в особисту приватну власність дружини. Купівлі квартири [ADDRESS] передували наступні обставини. Відповідачка [PERSON] на території України мала в особистій приватній власності два об`єкта нерухомого майна: квартиру за адресою : [ADDRESS] , загальною площею 35,3кв.м та квартиру за адресою: [ADDRESS] . Ці квартири відповідачка продала, а кошти від їх продажу використала для купівлі квартири [ADDRESS] . 19.06.2019 року між Акціонерним товариством «Закритий не диверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Адамант» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Відповідно до п. 2.1. даного договору продаж вчинено за 1 079 129, 21 грн. Згідно п.4.4 вищезгаданого договору купівлі - продажу квартири квартира, яка набувається за цим Договором, вважатиметься особистою приватною власністю покупця [PERSON] , оскільки купівля здійснюється за її особисті кошти, що підтверджується заявою чоловіка Покупця - [PERSON] , підпис на якій нотаріально засвідчено адвокатом-нотаріусом Держави Ізраїль Валерією Турбовською 28 грудня 2018 р. Оскільки квартира придбавалася за згодою і заявою позивача, за особисті кошти відповідачки в особисту власність, презумпція спільності права власності подружжя на дане майно не може застосовуватися. Позов вважає безпідставним. Просить відмовити у його задоволенні. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, 19.05.2023 року долучив до матеріалів справи письмові пояснення. Представник відповідачки в судовому засіданні позов не визнала, покликаючись на мотиви наведені у відзиві на позов. Заслухавши вступне слово представників сторін, з`ясувавши обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, дослідивши надані суду у справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких мотивів. Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. За ст.77 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи\~ і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Судом встановлено, що між громадянином Держави Ізраїль [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований 15.03.2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сокальського районного управління юстиції Львівської області, актовий запис №38. Даний факт стверджується копію Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] /а.с.7/. Рішенням суду у сімейних справ м.Тель-Авів-Яфо (держава Ізраїль) 06.09.2022 року шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] було розірвано /а.с.144/. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 17.04.2023 року це рішення визнано на території України. Відповідно до\~норм ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Заявляючи вимогу про визнання права на 1/2 частину квартири [ADDRESS] позивач покликається на закріплену у ст.60 СК України презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте, судом встановлено, що позивач [PERSON] добровільно склав заяву, в якій дав згоду на придбання дружиною [PERSON] будь-якого нерухомого майна на території Львівської області, на умовах на її власний розсуд. У цій заяві від підтвердив, що набуте [PERSON] нерухоме майно на території Львівської області вважати особистою приватною власністю дружини, оскільки воно набувається нею за особисті кошти. Ця заява завірена адвокатом -нотаріусом Валерією Турбовською 28.10.2018 року. Переклад засвідчено Апостилем у суді міста Тель-Авів 03.01.2019 року, серійний номер 83754 /а.с.8/. Суд не приймає до уваги пояснення представника позивача про те, що його довірителю, громадянину Ізраїлю, не було відомо про зміст п.3 ч.1 ст.57 СК України, оскільки у тексті своєї заяви позивач чітко вказав на те, що майно набувається дружиною [PERSON] за її особисті кошти та вважається її особистою власністю. Ця заява позивача від 28.12.2018р. була врахована при укладенні 09.01.2019 року між Акціонерним товариством «Закритий не диверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Адамант», [PERSON] та [PERSON] . Договору про зміну сторони зобов`язання, відповідно до якого відбулася зміна Покупця на Нового у зв`язку з відступленням права покупця згідно попереднього договору. Згідно п.14 цього Договору він укладений за наявності заяви чоловіка Нового покупця ( [PERSON] ) про його згоду на укладення цього договору, справжність підпису на якій засвідчено адвокатом-нотаріусом Валерією Турбовською, 28.12.2018 із Апостилем №83754 суду м. Тель-Авів Держави Ізраїль. 20.06.2019 року між Акціонерним товариством «Закритий не диверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Адамант» та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . У пункті 4.5 Долгоаору вказано, що квартира, яка набувається за цим Договором, вважатиметься особистою приватною власністю покупця [PERSON] , оскільки купівля здійснюється за її особисті кошти, що підтверджується заявою чоловіка Покупця - [PERSON] , справжність підпису на якій нотаріально засвідчено адвокатом-нотаріусом Держави Ізраїль Валерією Турбовською, 28 грудня 2018р. Договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р.П. та зареєстровано за №2185 (а.с.118-119). Крім нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 28.12.2018р. наявність у відповідачки особистих коштів підтверджується продажем 19.09.2017р. належної відповідачці на праві власності квартири в [ADDRESS] . Таким чином, наведені обставини дають суду підстави для обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира [ADDRESS] не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності з нормою п.3 ч.1 ст.57 СК України спірна квартира є особистою приватною власністю відповідачки [PERSON] , оскільки придбана нею за час шлюбу з [PERSON] , але за кошти, які належали їй особисто. Презумпція права спільної сумісної власності подружжя, закріплена у ч.2 ст.60 СК України, у даному випадку застосована бути не може. Така позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду від 21.05.2020 р. (справа № 296/3968/17). Тому вимоги позивача про визнання за ним права власності на половину спірної квартири до задоволення не підлягають. Щодо судового збору: у відповідності до ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: 2) у разі відмови в позові - на позивача. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за подання\~до суду позовної заяви\~майнового характеру ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1073,60грн.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (13 420,00грн.). Відповідно до звіту про вартість майна - квартири [ADDRESS] , така складає 4\~390\~900 грн. Судовий збір підлягає сплаті у максимальному розмірі. Позивач при поданні позовної заяви сплатив лише 992,40грн. судового збору. Відтак йому слід доплатити 12 427,60грн. судового збору. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд робить висновок, що позов не підлягає задоволенню.

Outcome: approved