Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-17 00:00:00

08.06.2023 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання недійсним іпотечного договору, у якому просить визнати недійсним договір іпотеки укладений 01.06.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] , предметом іпотеки за яким є квартири [ADDRESS] . Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 01.06.2006 року між позивачем та АКБ СР «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк») був укладений договір кредиту №08-038/260к за умовами якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 15000,00 доларів США, зі сплатою 11,25% річних перший рік, зі щорічним переглядом розміру процентів, згідно графіку, - 84,00 доларів США, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 31.05.2021 року включно. Згідно п. 1.2. договору кредиту, кредит надається позичальнику на придбання нерухомого майна - кв. [ADDRESS] . У забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту 01.06.2006 року між банком та позивачем був укладений нотаріально посвідчений іпотечний договір №02-038/373і, за умова якого в іпотеку банку передано кв. [ADDRESS] . 24.09.2019 року третьою особою у справі було прийняте рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за іпотекодержателем і 20.09.2019 року було зареєстроване за АТ «Укрсоцбанк» право приватної власності на квартиру. Отже, державна реєстрація права власності на іпотечне майно була здійснена на підставі пізніше прийнятого рішення. Позивач вказує, що іпотекодержатель перед здійсненням реєстрації права власності не надав державному реєстратору жодних документів, як то вимоги про усунення порушень, доказів факту завершення 30-денного строку для усунення порушень, копії кредитного договору, розрахунку заборгованості, висновків суб`єкта оціночної діяльності про вартість іпотечного майна. Навіть під час розгляду Дніпровським районний судом м. Києва справи №755/7950/20 відповідач не надав суду копії відповідних документів, поданих для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, також не надав суду доказів про проведення банком оцінки майна, тому державна реєстрація права власності на квартиру за іпотекодержателем була проведена всупереч чинному законодавству України. Крім того, у іпотечній квартирі зареєстровані позивач, його дружина та діти, які постійно проживають у ній та іншого житла у власності іпотекодавця немає. В квартирі на момент її передачі в іпотеку, проживали малолітні діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , при цьому іпотекодавець не взяв в органі опіки та піклування дозволу на укладення договору іпотеки, що, на думку позивача, є підставою для визнання договору іпотеки недійсним. Також як на підставу своїх вимог позивач посилається на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України». Позивач вказує, що з метою збереження єдиного нерухомого майна, яке знаходиться у його власності, він звертався до банку із заявою про обов`язкову реструктуризацію іпотечного споживчого кредиту на підставі п. 7 Розділу 4 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування». Для позивача підставами для реструктуризації згідно вказаного положення закону було наступне: на день набрання чинності відповідними положеннями указаного закону строк сплати кредиту не закінчився; у власності позичальника відсутнє інше житлове нерухоме майно; предмет іпотеки - житлове нерухоме майно придбавалося частково за рахунок кредитних коштів, отриманих за кредитним договором. Однак, на таке звернення позивача 06.08.2021 року банк надав відповідь про відмову у задоволенні відповідної заяви. Також в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на положення ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей» і ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства». Ухвалою суду від 12.06.2023 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Ухвалою суду від 12.06.2023 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову. Ухвалою суду від 03.07.2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін. 30.06.2023 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що підписанням іпотечного договору позивач надав іпотекодержателю згоду на прийняття іпотекодержателем одностороннього рішення про перехід права власності на предмет іпотеки до банку. Посилаючись на положення ст. 35 Закону України «Про іпотеку» відповідач зазначає, що іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, є одним із визначених законодавством способів звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач підписуючи договір іпотеки, погодив всі умови, які викладені в договорі, підтвердив свою згоду на передачу у власність іпотекодержателю предмета іпотеки у випадку виникнення у іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до умов цього договору та вимог чинного законодавства України. Відповідач заперечуючи проти позовних вимог посилається на правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 15.10.2020 року у справі №201/344/18 та від 27.03.2019 року у справі №522/24450/14. Відповідач вказує, що на виконання норм Закону України «Про іпотеку» банк надіслав письмове повідомлення іпотекодавцю та в подальшому надав їх реєстр. Навіть повернення від боржника належно направленої вимоги «за закінченням встановленого строку зберігання» свідчить про вжиття іпотекодержателем всіх заходів для відповідного повідомлення боржника про наявність заборгованості. Така позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду від 29.08.2018 року у справі №755/5691/16-ц. Також відповідач звертає увагу суду на висновок ВП ВС від 04.07.2018 року у справі №522/2732/16-ц згідно якого, відмова боржника від отримання письмової вимоги іпотекодавця про виконання порушеного зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, засвідчена працівником кур`єрської служби, свідчить про належне повідомлення боржника і дотримання вимог пункту 46 Порядку №868. Крім цього, відповідач посилається на постанову ВС №755/2030/19 від 15.10.2020 року та постанову ВП ВС №757/13243/17 від 29.09.2020 року у питанні дотримання банком порядку надсилання вимоги боржнику про усунення порушень і зазначає, що відповідачем було здійснено всі дії щодо повідомлення іпотекодавця. Відповідач також вказує, що у даному випадку не підлягають застосуванню положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення виконання зобов`язань в іноземній валюті», оскільки відповідно до умов договору іпотеки сторони погодили, що передача у власність іпотекодержателя предмету іпотеки є добровільним способом звернення стягнення, тому положення вказаного закону не можуть бути застосовані, адже мова йде про звернення стягнення у добровільному порядку, в той час як положення закону розповсюджуються на примусовий спосіб звернення стягнення. Позивачем не надано жодного допустимого доказу (довідка про склад сім`ї, довідка про місце проживання тощо) на підтвердження власної позиції. Інформаційна довідка, що міститься в матеріалах справи, відображає інформацію за критерієм «адреса проживання», що не виключає можливість наявності у позивача іншого майна. Обов`язок на доведення відсутності іншого житла покладається саме на сторону позивача. У питанні неможливості застосування положень законодавства про мораторій сторона відповідача посилається на висновки викладені у постановах ВС від 15.01.2020 року в справі №61-47421св18, від 09.12.2019 року у справі №464/8589/15-ц та від 19.06.2019 року у справі №643/17966/14-ц. Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. Норми ЗУ «Про іпотеку» та норми порядку державної реєстрації прав власності на нерухоме майно не встановлюють обов`язку погодження звіту про оцінку з іпотекодавцем. Важливим є факт проведення оцінки. Оцінка СОД відсутня в переліку документів, які надаються державному реєстратору згідно порядку №1127 від 25.12.2015 року, тому доводи позивача в цій частині є безпідставними. Відповідач стверджує, що банком проводилась оцінка майна, відповідно до погоджених умов кредитного договору. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29.01.2018 року з позивача на користь банку стягнуто заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 729923,11 грн. Через невиконання цього рішення суду банк зареєстрував за собою право власності на іпотечне майно, що відбулось ще у 2019 році, при цьому із позовом про визнання договору іпотеки недійсним позивач звернувся лише через 5 років після набрання рішенням суду про стягнення заборгованості законної сили. Відповідно до умов договору іпотеки позичальник зобов`язувався не допускати протягом дії кредитного договору випадків набуття дитиною права власності або користування щодо об`єкта нерухомості, при цьому банк своєї згоди на реєстрацію неповнолітніх осіб у предметі іпотеки не надавав. ЦК України та ЗУ «Про іпотеку» не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які одночасно є законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання договору іпотеки недійсним за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. При укладенні договору іпотеки, права малолітніх дітей порушені не були, вони не були власниками та не користувались нерухомістю, яка передавалася в іпотеку, не були зареєстровані на постійне місце проживання за адресою предмета іпотеки, тому отримання дозволу на вчинення правочину та/або реєстраційної дії від служби у справах дітей не було потрібно. Оскільки банк, як іпотекодержатель своєї згоди на реєстрацію неповнолітніх дітей в іпотечному майні не надавав, а позивач самостійно вчинив дії щодо реєстрації своїх дітей у вказаній квартирі, то позивач мав би отримати згоду органів опіки та піклування на здійснення будь-яких правочинів стосовно вказаного нерухомого майна. Вимога про визнання недійсним іпотечного договору є неправомірною за своєю суттю, та такою, що спрямована на уникнення позичальником цивільної відповідальності за неналежне виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29.01.2018 року у справі №755/15922/17. Третя особа у справі своїм правом на подання до суду письмових пояснень станом на час ухвалення у справі рішення не скористались, направлена на адресу третьої особи судова кореспонденція повернулась до суду без вручення адресату. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позовною вимогою позивача, у межах якої і здійснюється розгляд судом цієї справи, є визнання недійсним договору іпотеки укладеного 01.06.2006 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] , предметом іпотеки за яким є квартира [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи, 01.06.2006 року між позивачем та АКБ СР «Укрсоцбанк» був укладений іпотечний договір №02-038/373і за яким: 1.1. Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання всіх своїх зобов`язань за Договором кредиту №08-038/260к від 01.06.2006 року, укладеним між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем, надалі за текстом - «Основне зобов`язання», нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , надалі за текстом - «Предмет іпотеки»; 1.1.1. Предмет іпотеки придбаний Іпотекодавцем за кредитні кошти, що надаються Іпотекодержателем у відповідності до умов Основного зобов`язання, і є власністю Іпотекодавця відповідно до договору купівлі-продажу квартири, укладеного 01.06.2006 року між [PERSON] (продавець) та Іпотекодавцем (а.с. 15-18). Позивач є батьком двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 13-14). Вбачається, що станом на час укладення спірного іпотечного договору діти позивача були неповнолітніми. Поряд із цим, реєстрація місця проживання дітей позивача в іпотечній квартирі відбулась 27.06.2006 року, що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади, тобто після укладення між позивачем та банком іпотечного договору, який був укладений 01.06.2006 року (а.с. 11-12). Згідно наявного в матеріалах справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.08.2021 року, 20.09.2019 року право власності на кв. [ADDRESS] було зареєстроване за АТ «Альфа-Банк» на підставі іпотечного договору №02-038/373І (а.с. 9). Разом з тим, за змістом цього ж витягу, 28.07.2021 року право власності банку на вказану квартиру припинене на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва у справі №755/7950/20 виданого 11.06.2021 року. Суд при вирішенні цієї справи, за даними Єдиного державного реєстру судових рішень, ознайомився з текстом рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11.06.2021 року у справі №755/7950/20 та встановив наступне. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11.06.2021 року у справі №755/7950/20, яке не оскаржувалось і відповідно набрало законної сили, позов [PERSON] до АТ «Альфа-Банк», державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Геращенка В.В. про визнання незаконними та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень - задоволений. Визнане протиправним та скасоване рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Геращенка Володимира Васильовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 48840949 від 24 вересня 2019 17:36:52, на підставі якого за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (код ЄДРПОУ 00039019) зареєстровано права власності на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1921761880000, номер запису про право власності 33371668. За змістом вказаного судового рішення, під час розгляду справи №755/7950/20 суд встановив наступні обставини та виклав наступні висновки: - 01 червня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір кредиту №08-038/260к, за умовами якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 15000,00 доларів США, зі сплатою 11,25% річних за перший рік, зі щорічним переглядом розміру процентів, з порядком погашення суми основної заборгованості до 15 числа кожного місяця, згідно графіку, - 84,00 доларів США, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 31 травня 2021 року включно; - Згідно п. 1.2. договору кредиту, кредит надається позичальнику на придбання нерухомого майна - двокімнатної квартири, загальною площею 45,60 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - Також 01 червня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір №02-038/373і, за умовами якого [PERSON] передав в іпотеку банку в якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором кредиту №08-038/260к від 01 червня 2006 року, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем, нерухоме майно, що придбане за кредитні кошти, а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS] ; - Згідно пунктів 4.1, 4.2 договору іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим Договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки; - Відповідно до пункту 4.5 договору іпотеки, іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; або на підставі виконавчого напису нотаріуса; або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі - покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати»; - Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, щодо об`єкта нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , 24.09.2019, 17:36:52, державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м. Київ Геращенком Володимиром Васильовичем прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 48840949 та 20.09.2019, 19:40:13 зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк» право приватної власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1921761880000, номер запису про право власності: 33371668; - Згідно з підпунктом 4.5.3. договору іпотеки, сторони домовились, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», що повністю узгоджується з наведеними вище положеннями Закону України «Про іпотеку» (в редакції, що діяла на час укладення іпотечного договору); - Отже, договір іпотеки від 01 червня 2006 року містить застереження, яке надавало банку право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у спосіб, встановлений статтею 37 Закону України «Про іпотеку», що не заперечується стороною позивача; - Разом з тим, системний аналіз положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на вказане майно; - На державного реєстратора під час вчинення такої реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 61 Порядку № 1127, необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства; - Ціна набуття права власності на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» є істотною обставиною, яка має погоджуватися з власником майна при зверненні іпотекодержателем стягнення на іпотечне майно у позасудовому порядку шляхом набуття права власності на це майно; - Відповідачі не скористалися своїм правом на подання відзиву та не надали копії поданих документів для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, в тому числі не спростували посилання позивача щодо ненадання державному реєстратору доказів направлення позивачу та отримання останнім повідомлення (вимоги) про усунення порушень - погашення заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, доказів факту завершення тридцятиденного строку на усунення порушень та сплату кредиту, копії кредитного договору, розрахунку заборгованості, виписки за договором; - Судом також враховано, що відповідачами не надано суду доказів проведення банком оцінки майна, направлення копії висновку про вартість майна іпотекодавцю та державному реєстратору для проведення державної реєстрації права власності на квартиру; - Суд погоджується з доводами представника позивача про те, що державна реєстрація права власності на спірну квартиру здійснена 20 вересня 2019 року на підставі прийнятого пізніше рішення - 24 вересня 2019 року; - За таких обставин, судом встановлено, що іпотекодержатель ухилився від виконання свого обов`язку, передбаченого як Законом України «Про іпотеку», так і Порядком №1127 щодо вручення боржнику/іпотекодавцю повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, що унеможливило встановлення державним реєстратором завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі й шляхом набуття права власності, отже державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за АТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є «АТ «Альфа-Банк») проведена всупереч норм чинного законодавства; - Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи - витягу з реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , станом на 01 серпня 2019 року, в квартирі був зареєстрований позивач - [PERSON] та ще три особи; - В даній справі, майно, що є предметом іпотеки, вибуло з власності іпотекодавця без його згоди, як власника. Площа квартири не перевищує 140 кв.м.; - Як убачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта пошуку [PERSON] за РНОКПП, за частковим співпадінням, позивач не має у власності іншого житла; - Отже, на спірну квартиру, яка не перевищує 140 кв.м., використовується як місце постійного проживання позивачем і членами його сім`ї та є предметом іпотеки у забезпечення вимог за кредитним договором, укладеним в іноземній валюті, не може бути звернуто стягнення шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем у зв`язку із дією Закону № 1304-VII; - Таким чином, на час дії Закону № 1304-VII не може бути здійснено стягнення шляхом реєстрації права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем без згоди іпотекодавця на його відчуження; - З урахуванням наведеного рішення про перехід права власності на належне [PERSON] майно у власність АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», було прийняте державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м. Київ Гаращенком Володимиром Васильовичем всупереч Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». За даними Єдиного державного реєстру судових рішень судом також встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29.01.2018 року у справі №755/15922/17, яке набрало законної сили 20.03.2018 року, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором №08-038/260к від 01.06.2006 року у розмірі 719136,07 грн. та судовий збір в сумі 10787,04 грн. Відповідно до положень ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ст. 628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За змістом ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ст. 639 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 546, 547, 548 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Недійсність правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання не спричиняє недійсність основного зобов`язання. Якщо предметом застави є нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом (ст. 577 ЦК України). У договорі застави визначаються суть, розмір і строк (термін) виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, тa (або) посилання на договір чи інший правочин, яким встановлено основне зобов`язання, подається опис предмета застави, а також визначаються інші умови, погоджені сторонами договору. Опис предмета застави у договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо) (ст. 584 ЦК України). Право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення, крім випадків, установлених законом (ст. 585 ЦК України). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» (у редакції станом на час укладення спірного договору іпотеки), іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця. Згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовьязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За змістом ст. 3 Закону України «Про іпотеку» (у редакції станом на час укладення спірного договору іпотеки), Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця і іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» (у редакції станом на час укладення спірного договору іпотеки) визначено, що іпотека припиняється, зокрема, у разі визнання іпотечного договору недійсним. Згідно ст. 18 Закону України «Про іпотеку» (у редакції станом на час укладення спірного договору іпотеки), Іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: 1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім`я, по батькові, адресу постійного місця проживання та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України; 2) зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання; 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані. При іпотеці земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду. Іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення вартості предмета іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотечний договір та договір, що обумовлює основне зобов`язання, можуть бути оформлені у вигляді одного документа. Цей документ за формою і змістом повинен відповідати вимогам, встановленим у цій статті, та вимогам, встановленим законом, для договору, який визначає основне зобов`язання. У разі якщо іпотекою забезпечується повернення позики, кредиту для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір купівлі-продажу цього нерухомого майна та іпотечний договір можуть укладатися одночасно. Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 202 ЦК України). Відповідно до положень ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). За змістом ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вивчивши форму та зміст спірного договору іпотеки, встановивши обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність будь-яких належних підстав для визнання іпотечного договору недійсним. Посилання позивача на те, що: державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за банком була здійснена раніше ніж прийняте саме рішення про державну реєстрацію; державному реєстратору не було надано доказів направлення та отримання боржником вимоги про усунення порушення і закінчення 30-денного терміну на усунення порушень; не надавалась копія кредитного договору, розрахунок заборгованості та оцінка вартості предмета іпотеки - жодним чином не стосуються питання дійсності або недійсності самого іпотечного договору, а мають значення при вирішенні інших спорів щодо іпотечного майна, як-то законності/незаконності звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку та процедури проведення державної реєстрації права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем, і ці питання у переважній більшості були досліджені Дніпровським районним судом м. Києва при вирішенні справи №755/7950/20 про визнання незаконними та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень за результатами розгляду якої суд своїм рішенням від 11.06.2021 року визнав протиправним і скасував рішення державного реєстратора від 24.09.2019 року на підставі якого за банком було зареєстроване права власності на кв. [ADDRESS] . Те саме стосується і посилань позивача на відсутність у нього та його родини іншого жита й положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», адже такі обставини ураховуються у спорах про звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому або позасудовому порядку, виселення з іпотечного майна тощо, але не мають жодного впливу на вирішення спору про недійсність договору іпотеки. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. За змістом ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке належить дитині, а у випадках, визначених законом, - також щодо нерухомого майна, право користування яким належить дитині, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Посилаючись на вказані норми законодавства позивач у своєму позові зазначав про те, що на момент укладення договору іпотеки у квартирі проживали його малолітні діти, однак дозвіл органу опіки та піклування на укладення іпотечного договору не отримувався, що є підставою для визнання договору іпотеки недійсним. Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що позивач набув квартиру за договором купівлі-продажу від 01.06.2006 року укладеному з [PERSON] і цього ж дня - 01.06.2006 року посвідчений спірний договір іпотеки. Місце проживання дітей позивача у іпотечній квартирі, які на момент укладення договору іпотеки не досягли повноліття, було зареєстроване 27.06.2006 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи витягами з реєстру територіальної громади. Отже, реєстрація місця проживання неповнолітніх осіб в іпотечному майні відбулась вже після укладення та нотаріального посвідчення оскаржуваного іпотечного договору. Будь-яких доказів на підтвердження наявності у дітей позивача права користування квартирою до укладання та на час укладення договору іпотеки матеріали справи не містять. За таких обставин безпідставними є посилання позивача на необхідність отримання дозволу органу опіки та піклування на укладання договору іпотеки. Також необґрунтованими є посилання позивача на положення п. 7 Розділу 4 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», оскільки по-перше матеріали справи не містять доказів звернення позивача до банку з питанням реструктуризації та відсутній зміст відповіді фінансової установи, а по-друге (що є найголовнішим у цьому питанні), законодавство України не містить положень які б пов`язували дійсність договору іпотеки з питанням дотримання банком вимог закону про реструктуризацію кредитної заборгованості. Судом встановлено, що спірний договір іпотеки укладений у належній формі (нотаріально посвідчений), містить всі необхідні для цього виду договорів істотні умови визначені ЦК України та Законом України «Про іпотеку», зміст договору не суперечить цивільному законодавству, інтересам держави, суспільства і його моральним засадам. Відсутні будь-які підстави для сумніву у достатньому обсязі цивільної дієздатності сторін правочину, а також для сумніву у тому, що волевиявлення позивача, як учасника правочину, не було вільним і не відповідало його волі. Крім того, за обставинами справи спірний договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Ураховуючи наведена позов не підлягає до задоволення, оскільки судом не встановлено будь-яких належних підстав для визнання договору іпотеки недійсним в цілому або у будь-якій його частині. Відповідно до положень ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Поскільки ухвалою суду від 12.06.2023 року у цій справі були засновані заходи забезпечення позову, однак при вирішенні спору по суті суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, застосовані судом заходи забезпечення позову підлягають скасуванню на підставі ч. 9 ст. 158 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed