Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по аліментам та неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. У позові посилається на те, що перебувала з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який 13.10.2020 року рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці було розірвано. Під час шлюбу з відповідачем у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням суду від 13.10.2020 року також було стягнуто з [PERSON] на її користь аліменти на утримання їх сина [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 929 грн. 50 коп. щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.08.2020 року. До виконавчої служби вона не зверталась, оскільки відповідач визнав позов та спочатку добровільно сплачував аліменти. Однак, з вересня 2021 року [PERSON] самоусунувся від виконання свого батьківського обов`язку щодо утримання сина. На даний час заборгованість зі сплати аліментів становить 27123 грн. 50 коп. З огляду на вказаний розмір заборгованості зі сплати аліментів пеня становить 108786 грн. 90 коп. Враховуючи положення ст.196 СК України, відповідно до яких пеня не може перевищувати 100 % заборгованості зі сплати аліментів, розмір пені становить 27123 грн. 50 коп. Таким чином, позивач вважає, що відповідач має борг по сплаті аліментів на утримання їх сина та пені за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 54307 грн. 00 коп. Також позивач зазначила, що нерухомості у власності дитини не має, стан здоров`я відповідача задовільний. Дитина зареєстрована та постійно проживає разом із нею, де має все необхідне для нормального фізичного та духовного розвитку. Проте самостійно утримувати сина вона не в змозі. У зв`язку чим вимушена звернутись до суду за захистом майнових прав малолітнього сина. Просила стягнути з [PERSON] на її користь 27123 грн. 50 коп. заборгованості по сплаті аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] та 27123 грн. 50 коп. - пені за несвоєчасну сплату аліментів. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25.05.2023 року у даній справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання. Відповідачем подано відзив на позов. У відзиві [PERSON] позов не визнав. Зазначив, що з 2014 року по січень 2022 року вони разом із дітьми спільно проживали за адресою [ADDRESS] , яка належала йому на праві власності. У січні 2022 року ним було продано квартиру та придбано земельну ділянку з розташованим на ній незавершеним будівництвом житлового будинку на території садівничого товариства «Брусничка». З травня 2022 року, після завершення ним будівельних робіт, для належного та нормального проживання їх дітей, позивач разом із дітьми проживала у його будинку до 21.03.2023 року. Також ним було придбано та надано позивачу в користування транспортний засіб марки «Део Матіс» для полегшення виконання нею своїх батьківських обов`язків. Окрім того, вказував на те, що з 2014 року по березень 2023 року їх діти проживали разом із ним та утримувались за його кошти. Він добровільно надавав кошти позивачу відповідно до рішення суду про сплату аліментів, оплачував всі необхідні дошкільні та шкільні заклади, всі комунальні платежі. На підтвердження зазначених витрат долучив до відзиву квитанції. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивачем подано відповідь на відзив. У відповіді [PERSON] зазначила, що надані [PERSON] докази на підтвердження сплати аліментів є неналежними та не можуть бути взяті до уваги судом. З наданих квитанцій неможливо встановити чи перераховані згідно таких квитанцій кошти є аліментами, а не добровільною участю батька, бабусі у витратах на дитину чи участі в інших витратах колишньої дружини та їх дитини. Таким чином, розмір боргу з урахуванням визнаних нею сум становить 26252 гривень - заборгованості зі сплати аліментів та 26252 гривень пені за несвоєчасну сплату аліментів. Позивач у судовому засідання позов підтримала та підтвердила, викладені в ньому обставини. Просила позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засідання позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов. Просив відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов не обгрунтований та задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що 13 жовтня 2020 року рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 13 червня 2013 року у відділі РАЦС, актовий запис №783 (а.с.4-5). Під час шлюбу з відповідачем у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 13 жовтня 2020 року стягнуто з [PERSON] на її користь аліменти на утримання їх сина [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 929 грн. 50 коп. щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.08.2020 року (а.с.8). Виконавчий лист на виконання рішення суду про стягнення аліментів на утримання малолітнього [PERSON] стягувачем [PERSON] на час подачі до суду позовної заяви до примусового виконання не звертався. Відповідно до вимог ст.ст.150, 157 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той з батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні та утриманні. За змістом ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За приписами ч. 2, ч. 3 ст. 181 СК України, за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця. Частиною 3 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі. Порядок стягнення аліментів на утримання дітей визначено ст. ст. 194-197 СК України та ст.74 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно зазначених норм законодавства, розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем. У разі наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці, стягнення може бути звернуто на майно боржника. При цьому, звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника. Державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику: у разі якщо виконавчий документ уперше надійшов для виконання; за заявою сторін виконавчого провадження; у разі надсилання постанови до адміністрації підприємства, установи, організації, фізичної особи-підприємця для проведення відрахування із заробітної плати (доходів), пенсії, та стипендії боржника; у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку з надходженням виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби, за власною ініціативою; в інших передбачених законом випадках. Відповідно до п. 12 розділу Х Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року №2832/5 (далі - Інструкція) встановлено, що виконавець у разі надходження виконавчого документа про стягнення аліментів у день відкриття виконавчого провадження повинен підрахувати розмір заборгованості зі сплати аліментів та разом з постановою про відкриття виконавчого провадження повідомити про нього стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості має бути помісячним і містити суму заробітної плати та інших доходів боржника, що залишилася після утримання податків, відсоток або частку заробітку (доходу), визначений виконавчим документом, загальну суму заборгованості. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому ст. 195 СК України. Стягнення аліментів за виконавчими листами за минулий час провадиться в межах трирічного строку, що передував пред`явленню виконавчого листа до виконання (п. 15 Інструкції). За приписами ч. 8 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Виходячи зі змісту вищенаведених законодавчих норм можливо зробити висновок про те, що діючим законодавством передбачено стягнення заборгованості із сплати аліментів не шляхом ухвалення судового рішення, а в межах виконавчого провадження. За змістом ч. 2-3, ч. 4, ч.9 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження спір щодо розміру заборгованості по сплаті аліментів (а не про стягнення заборгованості) вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. В положеннях ст. 383 ЦПК України зазначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права та свободи. З аналізу змісту вказаних норм законодавства, вбачається, що спір щодо розміру заборгованості за аліментами виникає між стороною виконавчого провадження (стягувачем та/чи боржником) і державним виконавцем, до компетенції якого законодавець відніс обчислення розміру заборгованості по аліментам. Відповідно до ч. 3 ст. 194 СК України заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до ст. 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягуються за рішенням суду. У даному випадку, стягнення аліментів на утримання дитини з одного з подружжя відбувалося за рішенням суду. Таким чином, для стягнення заборгованості за аліментами, які стягуються за рішенням суду, законодавець не вимагає окремого рішення суду про стягнення такої заборгованості, а встановлює порядок її стягнення в межах виконавчого провадження за рішенням суду про стягнення аліментів. Однак, [PERSON] не звертала до виконання рішення суду від 13.10.2020 року. При цьому, суд звертає увагу на те, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання на даний час не сплив та визначений ст.12 Закону до повноліття дитини, на утримання якої стягуються аліменти. Розглядаючи позовну вимогу про стягнення заборгованості зі сплати аліментів суду необхідно вирішити питання щодо належності та ефективності обраного позивачем способу захисту за цією вимогою. Як випливає зі змісту статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. У своїх постановах Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19). Відповідно до частин першої, другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19). Суд звертає увагу, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі № 910/3009/18). Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тобто спосіб захисту має бути дієвим (ефективним), а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи. Завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом або захисту порушеного права в інший спосіб. Тобто вирішення справи в суді має на меті, зокрема, вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору у іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо. Виходячи з наведених положень сімейного законодавства та Закону України «Про виконавче провадження» у контексті обставин даної справи, враховуючи факт наявності рішення суду про стягнення аліментів, яке не було звернуто до виконання, за відсутності розрахунку державного виконавця про розмір заборгованості, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту свого права є неналежним, та не може бути прийнятий судом в якості підстав для стягнення заборгованості у судовому порядку за окремим рішенням суду, адже права стягувача аліментів є захищеними в силу Закону України «Про виконавче провадження». Тому, суд вважає, що за таких обставин у суду немає підстав вважати порушеним право позивача на отримання заборгованості по аліментам у порядку, визначеному ст.ст. 194-195 СК України, ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», а отже в цій частині позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Також позивач звернулась до суду з позовною вимогою про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 26252 грн. 00 коп. Відповідно до ч.1 ст.196 СК України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, а навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що у такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19). Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості. Частиною другою статті 197 СК України передбачено, що за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Лише за наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Згідно із роз`ясненнями, викладеними у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд може, за передбачених статтею 197 СК України умов, повністю або частково звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. Статтею 28 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 31 липня 2019 року № 554/13475/15-ц (провадження № 61-25124св18) міститься висновок про те, що державний виконавець повинен не лише направити боржнику копію постанови про відкриття виконавчого провадження, а й встановити факт отримання боржником копії цієї постанови, якою встановлено строк для добровільного виконання рішення суду. У разі з`ясування факту неодержання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець не вправі накладати штраф на боржника за невиконання рішення у визначений у постанові про відкриття виконавчого провадження строк. У постанові Верховного Суду від 07 травня 2018 року у справі № 916/1605/15-г міститься висновок про те, що перед тим, як застосовувати засоби і способи примусу, державний виконавець повинен пересвідчитися, чи отримав боржник копію постанови про відкриття виконавчого провадження, яка має бути направлена на зазначену у виконавчому документі адресу боржника та встановити факт отримання боржником копії цієї постанови, якою встановлено строк для добровільного виконання рішення. Отже, у разі з`ясування факту неодержання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець не вправі вчиняти виконавчі дії. Із фабули частини першої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», вбачається, що проведення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів відноситься до їх числа. Як було встановлено судом, на час звернення до суду з позовом [PERSON] не пред`являла до виконання виконавчий лист про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Державним виконавцем не відкривалось виконавче провадження та не встановлювався строк для добровільного виконання рішення суду від 13.10.2020 року, розмір заборгованості зі сплати аліментів, у разі її наявності, не визначався. Натомість, відповідач заперечує факт наявності у нього заборгованості зі сплати аліментів з тих підстав, що він добровільно їх сплачував та утримував сина, оскільки позивач разом із дітьми проживала в його житлі. Також [PERSON] надав суду квитанції про сплату аліментів на утримання сина та оплату дошкільного виховного закладу за період з жовтня 2020 року по травень 2023 року в розмірі 19998 гривень. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Твердження позивачки про те, що відповідач знав про необхідність сплати аліментів, оскільки ним інколи сплачувались аліменти добровільно, суд до уваги не приймає, оскільки згідно ч. 1 ст. 26 Закону, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа за заявою стягувача і присутності боржника в цьому випадку не вимагається. При цьому, питання звернення рішення суду до примусового виконання є правом стягувача, яке він може як реалізувати так і ні. При цьому, у матеріалах справи немає підтвердження того, що державним виконавцем доведено до відома боржника про початок виконання рішення суду, як того вимагає Закон, а державний виконавець, внаслідок цього не має права вчиняти будь-яких виконавчих дій (в т.ч. і видавати такий документ як Розрахунок). Доказів зворотного жодним із учасників судового засідання суду не надано. Таким чином, на даний час судом не встановлено, що наявна заборгованість зі сплати аліментів, оскільки виконавче провадження державним виконавцем не відривалось, позивачем не доведено наявності вини боржника, що є обов`язковою умовою та підставою нарахування пені по аліментах, з підстав наведених вище. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] є передчасним та задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed