Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-28 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. [PERSON] звернулась до Малинського районного суду Житомирської області з позовною заявою про стягнення невиплаченої заробітної плати та грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки, в обґрунтування якого зазначила, що згідно з наказом №91-к від 20.08.2013 вона була прийнята на посаду головного бухгалтера у ТОВ «Малин Енергоінвест» та наказом №124-к від 28.09.2021 її було звільнено з посади на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію. Вже після звільнення з роботи позивачем було виявлено, що їй незаконно було зменшено коефіцієнт за посадовим окладом, про що її не повідомляли. У зв`язку з цим вона звернулася з відповідною заявою до управління Держпраці у Житомирській області. Про розгляд звернення її було повідомлено листом, з якого вона дізналася, що на виконання припису №ЖТ4537/64/АВ/П від 26.10.2021 ТОВ «Малин Енергоінвест» було надано до управління Держпраці у Житомирській області лист №1099 від 24.11.2021 про проведення відносно неї перерахунку заробітної плати із застосуванням коефіцієнту 5.1 на суму 6071,15 грн за період з 01.04.2021 по 30.06.2021. Однак відповідачем вказана сума заборгованості позивачу не була виплачена, а натомість ТОВ «Малин Енергоінвест» звернулося до Малинського районного суду з позовом до неї про стягнення 26563 гривень безпідставно набутих коштів в результаті допущення лічильної (рахункової) помилки. Рішенням Малинського районного суду від 13 вересня 2022 року в задоволенні позову відмовлено повністю за безпідставністю. Також судом було встановлено, що за період з 2014 по 2021 роки їй було не дораховано 48 днів щорічної відпустки, та відповідно не доплачено 63354 гривні 72 копійки. З метою отримати вище зазначені грошові суми позивач звернулася з відповідними письмовими заявами на ім`я директора ТОВ «Малин Енергоінвест». Зі змісту відповіді вбачається, що відповідач погоджується з сумою нарахувань на виконання припису управління Держпраці у Житомирській області, але виплачувати її не буде, так як, на його думку, на цю суму зменшено суму її заборгованості перед товариством. Позивач просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Малин Енергоінвест» на її користь донараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 6071,15 гривень та компенсацію за невикористані додаткові відпустки в розмірі 63354,72 гривень, а разом 69425 гривень 87 копійок, а також понесені нею судові витрати.Також просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй грошову компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток за період з 19.08.2019 по 19.08.2020 та з 20.08.2020 по 28.09.2021. Процесуальні дії у справі 04.05.2023 року позивачка звернулась до суду із зазначеною позовною заявою до відповідача про стягнення безпідставно збережених коштів. Ухвалою суду від 08.05.2023 позов було залишено без руху, надано позивачу строк на усунення недоліків. На виконання вказаної ухвали позивачем усунуто недоліки, про що подано заяву від 16.05.2023. Ухвалою суду від 17.05.2023 справу прийнято до розгляду та відкрито провадження. Визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання на 14 годину 07.06.2023, яке за клопотанням представника відповідача було відкладено на 14 годину 29.06.2023. 02.06.2023 до суду надійшов відзив на позов. 12.06.2023 надійшла відповідь на відзив. Позивач в судове засідання не з`явилась, 29.06.2023 звернулась до суду із заявою про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Позиція відповідача Представник відповідача у судовому засіданні заперечив у повному обсязі щодо позовних вимог [PERSON] , просив відмовити у їх задоволенні у зв`язку з його безпідставністю та необґрунтованістю. Також свої заперечення щодо позовних вимог [PERSON] представник виклав у відзиві від 02.06.2023, згідно з яким відповідач не заперечує, що відповідно до припису управління Держпраці позивачу було здійснено перерахунок заробітної плати на загальну суму 6071 грн 15 коп., тому зменшився борг працівника (позивача) перед підприємством, який становить 21 676 грн 05 коп. Щодо виникнення заборгованості працівника перед підприємством зазначив, що згідно з особовою карткою та обліковими даними позивач не врахувала і допустила лічильну (рахункову) помилку, що призвело до зайво виплачених коштів. Позивач неодноразово допускала систематичне порушення, виплачуючи кошти на свій рахунок наперед за робочий час, який фактично не був відпрацьований, що в подальшому слугувало допущенням лічильної помилки. Представник, захищаючи інтереси товариства в справі №283/2673/21, не був належно ознайомлений з інформацією про відпустки [PERSON] , що і стало слабкою стороною захисту у вказаній справі. У судовому засіданні представник відповідача наголосив, що питання щодо надання [PERSON] «чорнобильської» відпустки під час розгляду справи №283/2673/21 взагалі не досліджувалось, однак, з незрозумілих причин, про ці обставини вказано у судовому рішенні. ТОВ «Малин Енергоінвест» у питаннях «чорнобильської» відпустки є неналежним відповідачем, оскільки зазначений вид відпустки, як пільга, оплачувалась за рахунок державного бюджету уповноваженим органом, а не відповідачем, як роботодавцем. Крім того, у зв`язку із внесенням змін до Закону України «Про статус і соціальний захист громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.91 № 796 були скасовані компенсації та пільги громадянам, віднесеним до IV категорії осіб, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи. Також представник зауважив, що право на «чорнобильську» відпустку мали право не особи, які мали статус постраждалого від Чорнобильської катастрофи, а ті, хто працює на території, яка віднесена до певної зони; після змін у законодавстві місто Малин не належить до жодної із зон, а тому у [PERSON] не було права на таку відпустку після 2015 року. Встановлені судом обставини Згідно з наказом № 91-к від 20.08.2013 року [PERSON] було прийнято на посаду головного бухгалтера до ТОВ «Малин Енергоінвест» та звільнено наказом № 124-к від 28.09.2021 за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію (а.с.6-7). 26.10.2021 року за зверненням [PERSON] ,Управлінням Держпраці у Житомирській області було видано припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю №ЖТ4537/64/АВ/П, яким зобов`язано директора ТОВ «Малин Енергоінвест» [PERSON] усунути порушення про зміну істотних умов праці (розмірів оплати праці) - працівник не повідомлений не пізніше ніж за 2 місяці. Так, про зменшення коефіцієнту за посадою головний бухгалтер з 5.1 до 4.8 головний бухгалтер [PERSON] була повідомлена під підпис лише за місяць до запровадження змін. Про виконання припису надати письмове повідомлення із дорученням копій документів за підписом уповноваженої особи (а.с.26-27). На підставі припису №ЖТ4537/64/АВ/П від 26.10.2021, видано наказ №164-К від 26.10.2021 директора ТОВ «Малин Енергоінвест», згідно з яким [PERSON] зроблено перерахунок заробітної плати з коефіцієнта 4,8 на 5,1 з 01 квітня по 30 червня 2021 року (а.с.28). Листом Управління Держпраці у Житомирській області від 13.05.2022 повідомлено [PERSON] , що на виконання припису №ЖТ4537/64/АВ/П від 26.10.2021 ТОВ «Малин Енергоінвест» було надано до Управління Держпраці у Житомирській області лист №1099 від 24.11.2021 про проведення відносно неї перерахунку заробітної плати із застосуванням коефіцієнту 5,1 на суму 6071,15 грн за період з 01.04.2021 по 30.06.2021 (а.с.8-9). Рішенням Малинського районного суду від 13.09.2022, справа №283/2673/21, в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Малин Енергоінвест» до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштіввідмовлено з тих підстав, що позивач не довів того, що відповідачу внаслідок рахункової помилки були зайво перераховані кошти в розмірі 20492 гривні 17 копійок. Встановлено, що з копії посвідчення громадянина, який постійно проживав на території зони посиленого радіоекологічного контролю, та з наказів про надання відпусток вбачається, що відповідач, відповідно до ст. 47 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» має право на щорічну відпустку тривалістю 30 календарних днів як особа, яка працює в зоні посиленого радіоекологічного контролю. Крім того відповідач, відповідно до ст. 8 Закону України «Про відпустки», має право на щорічну додаткову відпустку за ненормований робочий день тривалістю 6 календарних днів. Отже, відповідачу повинна нараховуватись щорічна відпустка тривалістю 36 календарних днів, а згідно з розрахунком нараховувалось лише 30. Таким чином за період з 2014 по 2021 роки відповідачу не дораховано 48 днів щорічної відпустки. Відповідно відповідач повинна отримати компенсацію не за 170 днів невикористаної щорічної відпустки, а за 122 дні (74 + 48). Враховуючи, що за один день невикористаної відпустки відповідачу нараховувалось 1319 гривень 89 копійок та за 122 дні невикористаної відпустки повинно бути нараховано 161026 гривень 58 копійок (1319,89 х 122). Всупереч цьому позивач нарахував відповідачу компенсацію за невикористану відпустку 97671 гривню 86 копійок. Відповідно не дораховано 63354 гривні 72 копійки (161026,58 - 97671,86)(а.с.10-11). У відповідь на звернення [PERSON] (а.с.12-13) ТОВ «Малин Енергоінвест» 09.11.2022 повідомив, що з приписом, зазначеним у зверненні, повністю згодні, тому їй було зроблено перерахунок та зменшено суму заборгованості перед товариством. З рішенням суду від 13.09.2022 не згодні та відбувається процес апеляції (а.с.14). Позивач з 20.08.2013 по 27.09.2021 використала право на відпустку: 1)за період роботи з 19.08.2013 по 18.08.2014 - 24 календарні дні щорічної основної відпустки та 6 календарних днів додаткової відпуски за особливий характер роботи, а також 6 днів «відпустки ЧАЕС» (наказ № 153-в від 07.08.2014); 2)за період роботи з 19.08.2014 по 18.08.2015 - 24 календарні дні щорічної основної відпустки (наказ № 159-в від 08.08.2017) та 6 календарних днів додаткової відпуски за особливий характер роботи (наказ № 92-в від 13.08.2016); 3)за період роботи з 19.08.2015 по 18.08.2016 - 24 календарні дні щорічної основної відпустки (наказ № 123-в від 16.07.2018, наказ № 206-в від 19.09.2018) та 6 календарних днів додаткової відпуски за особливий характер роботи (наказ № 92-в від 13.08.2016); 4)за період роботи з 19.08.2016 по 18.08.2017 - 24 календарні дні щорічної основної відпустки (наказ № 146-в від 05.08.2019, наказ № 141-в від 07.08.2020) та 6 календарних днів додаткової відпуски за особливий характер роботи (наказ № 37-в від 31.03.2017); 5)за період роботи з 19.08.2017 по 18.08.2018 -24 календарні дні щорічної основної відпустки (наказ № 141-в від 07.08.2020, наказ № 68а-в від 06.05.2021) та 5 календарних днів додаткової відпуски за особливий характер роботи (наказ № 206-в від 12.11.2020); 6)за період роботи з 19.08.2018 по 18.08.2019 - 21 календарний день щорічної основної відпустки (наказ № 163-в від 04.08.2021) (а.с.44-79). Згідно з Довідкою-розрахунком відпустки [PERSON] звільнилася з 28 вересня 2021 року у зв`язку з виходом на пенсію; згідно з наказом їй нараховано компенсацію за невикористану відпустку 74 к.д. (а.с.41-43). Оцінка аргументів сторін та норми права, застосовані судом. Між сторонами виник спір щодо стягнення невиплаченої заробітної плати та грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки. Вирішуючи спір, суд керується нормами Конституції України, КЗпП, Законів України «Про відпустки», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакціях, які були чинні на час виникнення спірних правовідносин - на дату припинення трудових відносин. Щодо позовної вимоги про невиплату донарахованої заробітної плати. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. У частині першій статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За змістом частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Частиною другою статті 233 КЗпП України ( у визначеній вище редакції) визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Системний аналіз статей 21, 94, 233 КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем. За таких обставин, з урахуванням положень статей 77, 81 ЦПК України саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав. Для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачу необхідно довести розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Позивач належними доказами довела, що відповідач на підставі припису Управління Держпраці в Житомирській області провів донарахування позивачці заробітної плати за період її роботи з 01.04.2021 по 30.06.2021 у розмірі 6071,15 грн, цієї обставини не заперечує і відповідач, як і того факту, що донараховану суму заробітку він позивачу не сплатив, ні після донарахування, ні після звернення позивача із листом від 02.11.2022. Доводи відповідача про те, що позивач має заборгованість перед відповідачем, а тому відповідач не має обов`язку виплачувати донараховану заробітну плату, суд вважає недоведеними належними доказами. Крім того, рішенням Малинського районного суду від 13.09.2022 вимоги ТОВ «Малин Енергоінвест» до позивача про повернення безпідставно збережених коштів не знайшли свого підтвердження. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, підлягають задоволенню. Щодо стягнення 63354, 72 грн компенсації за невикористану відпустку Позивач обґрунтовує дану вимогу тим, що рішенням Малинського районного суду від 13.09.2022 у справі №283/2673/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Малин Енергоінвест» до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів встановлено, що їй недораховано 48 днів щорічної відпустки, що в грошовому еквіваленті становить 63354 гривні 72 копійки. Вирішуючи спір в даній частині, суд керується ч. 4 ст. 82 ЦПК України, згідно з якою обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у мотивувальній та/або резолютивній частинах рішення. Суд зауважує, що встановлені рішенням Малинського районного суду від 13.09.2022 у справі №283/2673/21 обставини не можуть бути оцінені в даній справі як преюдиційні, оскільки в тій справі предметом спору було дослідження доказів щодо наявності у [PERSON] боргу перед ТОВ «Малин Енергоінвест» у зв`язку з рахунковою помилкою. При цьому суд при вирішенні спору лише зазначив, що позивач має право на відпустку, передбачену ст. 47 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як особа, яка має посвідчення громадянина, який постійно проживав на території зони посиленого радіоекологічного контролю. В той же час суд не досліджував правову природу такої відпустки та чи було порушено право позивача на реалізацію права на такий вид відпустки, і чи є відповідач належним відповідачем у разі наявності такого порушення. Враховуючи викладене, суд зауважує, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 63354,72 грн мають бути доведені належними доказами. Відповідно до ст.2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Як встановлено судом і не оспорюється сторонами, позивач як головний бухгалтер ТОВ «Малин Енергоінвест», мала право на щорічну основну відпустку тривалістю 24 календарні дні та на 6 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки, передбаченої Колективним договором, за особливий характер роботи. Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про відпустки» до щорічних відпусток належать основна відпустка (стаття 6 цього Закону), додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону), додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону), інші додаткові відпустки, передбачені законодавством. Відпустка, встановлена ст. 47 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», компенсацію за яку просить стягнути відповідач, надається не за роботу, а за шкоду, заподіяну внаслідок Чорнобильської катастрофи, тобто, така відпустка є гарантованою державою пільгою. Порядком використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов`язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.09.2005 р. № 936 встановлено, що головним розпорядником коштів державного бюджету для виконання програм, пов`язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є Мінсоцполітики, розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня за програмами є структурні підрозділи з питань соціального захисту населення обласних і Київської міської держадміністрацій, структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (крім м. Києва) рад, Фонд соціального захисту інвалідів. Згідно з підпунктами 10 та 10-1 пункту 4 вказаного Порядку оплата різниці між тривалістю щорічної відпустки, яка надається відповідно до статті 47 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та тривалістю щорічної відпустки, яка надається відповідно до Закону України «Про відпустки» або інших законів громадянам, які працюють (перебувають у відрядженні) на території зон радіоактивного забруднення, категорії яких визначено Законом України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» , а також оплата громадянам, які працювали (перебували у відрядженні) на території, яка до 1 січня 2015 року належала до зони посиленого радіоекологічного контролю, різниці між тривалістю невикористаної щорічної відпустки відповідно до статті 47 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та тривалістю щорічної відпустки, встановленої Законом України «Про відпустки» або іншими законами проводиться центрами по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних і районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (крім м. Києва) рад. Таким чином, відпустка, визначена ст. 47 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не належить до відпусток, за невикористання якої роботодавець має виплачувати компенсацію працівнику у разі його звільнення, оскільки таку компенсацію має виплачувати уповноважений державою орган. При цьому суд зауважує, що позивач за період роботи з 19.08.2013 по 18.08.2014 використала 6 днів відпустки, визначеної Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а також 2 дні такої відпустки за період роботи з 19.08.2014 по 31.12.2014, і ніяким чином не обґрунтовує, чому саме на 48 днів такої відпустки вона мала право (а.с. 45, 47, 49). Згідно з наказом №43 від 13.03.2015 відповідачем до Управління праці та соціального захисту населення м. Малина подавався Реєстр отримувачів компенсаційних виплат і допомог громадянам, які постраждали внаслідок аварії на ЧАЕС (а.с.48). Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 63354,72 грн не підлягає задоволенню в повному обсязі, як така, що не обґрунтована належними доказами та пред`явлена до неналежного відповідача. Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період з 19.08.2019 по 28.09.2021. Як встановлено судом позивач відповідно до Закону України «Про відпустки» та Колективного договору мала право на щорічну основну відпустку тривалістю 24 календарні дні та 6 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за особливий характер роботи. З наданих відповідачем копій наказів про надання відпусток, позивач з 20.08.2013 по 27.09.2021 використала право на відпустку: 1)за період роботи з 19.08.2013 по 18.08.2014 - 24 календарні дні щорічної основної відпустки та 6 календарних днів додаткової відпуски за особливий характер роботи, а також 6 днів «відпустки ЧАЕС» (наказ № 153-в від 07.08.2014); 2)за період роботи з 19.08.2014 по 18.08.2015 - 24 календарні дні щорічної основної відпустки (наказ № 159-в від 08.08.2017) та 6 календарних днів додаткової відпуски за особливий характер роботи (наказ № 92-в від 13.08.2016); 3)за період роботи з 19.08.2015 по 18.08.2016 - 24 календарні дні щорічної основної відпустки (наказ № 123-в від 16.07.2018, наказ № 206-в від 19.09.2018) та 6 календарних днів додаткової відпуски за особливий характер роботи (наказ № 92-в від 13.08.2016); 4)за період роботи з 19.08.2016 по 18.08.2017 - 24 календарні дні щорічної основної відпустки (наказ № 146-в від 05.08.2019, наказ № 141-в від 07.08.2020) та 6 календарних днів додаткової відпуски за особливий характер роботи (наказ № 37-в від 31.03.2017); 5)за період роботи з 19.08.2017 по 18.08.2018 -24 календарні дні щорічної основної відпустки (наказ № 141-в від 07.08.2020, наказ № 68а-в від 06.05.2021) та 5 календарних днів додаткової відпуски за особливий характер роботи (наказ № 206-в від 12.11.2020); 6)за період роботи з 19.08.2018 по 18.08.2019 - 21 календарний день щорічної основної відпустки (наказ № 163-в від 04.08.2021). Таким чином, на день звільнення у позивача залишалися не використаними: 1)за період роботи з 19.08.2017 по 18.08.2018 - 1 календарний день додаткової відпуски за особливий характер роботи; 2)за період роботи з 19.08.2018 по 18.08.2019 - 3 календарних дні щорічної основної відпустки та 6 календарних днів додаткової відпуски за особливий характер роботи; 3)за період роботи з 19.08.2019 по 18.08.2020 - 24 календарних дні щорічної основної відпустки та 6 календарних днів додаткової відпуски за особливий характер роботи; 4)за період роботи з 19.08.2020 по 18.08.2021 - 24 календарних дні щорічної основної відпустки та 6 календарних днів додаткової відпуски за особливий характер роботи; 5)за період роботи з 19.08.2021 по 28.09.2021 - 2 календарних дні щорічної основної відпустки та 1 календарний день додаткової відпуски за особливий характер роботи, а всього 73 дні, які підлягали компенсації при звільненні. Як встановлено судом із копії наказу № 124-к від 28.09.2021 про звільнення позивача, розрахунку компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні та розрахункового листа, позивачці при звільненні проведено оплату компенсації за 74 дні невикористаної відпустки ( а.с. 81-83), а відтак позовні вимоги позивача в цій частині є безпідставними. На підставі викладено, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме: в частині стягнення з відповідача донарахованої заробітної плати у розмірі 6071, 15 грн, в решті вимог слід відмовити. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач при зверненні до суду сплатила судовий збір у розмірі 1073,6 грн, однак, оскільки у задоволенні позовних вимог, які оплачені судовим збором, відмовлено, суд не проводить розподілу судових витрат в цій частині. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI позивач звільнений від сплати судового збору у справах про стягнення заробітної плати, а позовна вимога про стягнення заробітної плати судом задоволена, тому судові витрати у вигляді судового збору необхідно стягнути з відповідача на користь держави у розмірі 1073 гривні 60 копійок.

Outcome: partial