Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-04 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. Заступник керівника Житомирської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Житомирської обласної ради звернувся до суду з вище вказаною позовною заявою, яку мотивує тим, що прокуратурою виявлено факт протиправної передачі у комунальну власність Оліївської територіальної громади з подальшим відчуженням у приватну власність земель лісогосподарського призначення спільної комунальної власності територіальних громад Житомирської області на території Житомирського району, що порушує інтереси держави у сфері земельних відносин. На підставі зазначеного просить суд: - визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області № 6-3881/14-18-СГ від 28.09.2018 у частині передачі Оліївській сільській раді Житомирського району Житомирської області у комунальну власність земельної ділянки з кадастровим номером 1822083200:01:000:1282; - усунути перешкоди у здійсненні Житомирською обласною радою права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом повернення на користь територіальної громади Житомрської області в особі Житомирської обласної ради з незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку кадастровий номер 1822083200:01:000:1325, що знаходяться в адміністративних межах Оліївської сільської ради Житомирського району; - усунути перешкоди у здійсненні Житомирською обласною радою права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом повернення на користь територіальної громади Житомрської області в особі Житомирської обласної ради з незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку кадастровий номер 1822083200:01:000:1324, що знаходяться в адміністративних межах Оліївської сільської ради Житомирського району; - скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 1822083200:01:000:1325 (запис про право власності №41896107 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно); - скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 1822083200:01:000:1324 (запис про право власності №41894466 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно); - стягнути з відповідачів на користь Житомирської обласної прокуратури сплачений судовий збір на розрахунковий рахунок 11А 59 820172 03431100010000 11049 в ДКСУ м. Києва, МФО 820172, код СДРПОУ 02909950. ІІ. Процедура та позиції сторін. У відзиві на позовну заяву (т. 1, а.с. 172-176) представник ГУ Держгеокадастру проти задоволення позову заперечує. Вважає, що факти викладені у позовній заяві, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки ГУ Держгеокадастру при виданні наказів діяло в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зазначає, що оспорюваний наказ про передачу в комунальну власність спірних земель є актом індивідуальної дії, який вичерпує свою дію з моменту державної реєстрації права комунальної власності; просить застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог. Прокурором подано відповідь на відзив (т. 1, а.с. 182-185), де просить задовольнити позовну заяву; з доводами представника відповідача не погоджуються в повному обсязі; зазначив, що ГУ Держгеокадастр у Житомирській області не володіло повноваженнями до здійснення розпорядження такими землями, а наказ про їх передачу у комунальну власність Оліївської сільської ради є незаконним. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник [PERSON] - адвокат Рудик В. Р. заперечував з приводу задоволення позовних вимог у повному обсязі; просив застосувати строки позовної давності. Представник третіх осіб [PERSON] та [PERSON] - адвокат Сачок Д В. у судове засідання не з`явився. У попередніх судових засіданях проти задоволення позовних вимог заперечувала. Представником обласної ради подано клопотання про проведення розгляду справи за їх відсутності (т. 1, а.с. 231). Інші учасники судового процесу в судове засідання не з`явились; про розгляд справи сповіщались належним чином (т. 1, а.с. 162, 163, 165, 167, 168-169, 170-171, 181, 204-205, 206, 207, 208, 209, 210, 216-217, 218-219, 220, 221, 222, 228, 229, 230, 244, 245, 246; т. 2, а.с. 7-12). Поштова кореспонденція, що направлялась [PERSON] та [PERSON] повернулась на адресу суду не врученою адресатам з відмітками пошти: «адресат відсутній за вказаною адресою», «за закінченням терміну зберігання» (т. 1, а.с. 168-169, 170-171, 204-205, 206, 216-217, 218-219). Окрім того, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] повідомлялись про розгляд справи в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (т. 1, а.с. 214, 215, 225, 226, 227). З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. ІІІ. Фактичні обставини справи, які встановлені судом. Згідно документації по визначенню земель колективної власності та виготовленню державного акту на право колективної власності на землю колективного сільськогосподарського підприємства ім. Мічуріна Кам`янської сільської ради народних депутатів Житомирського району Житомирської області передано право постійного користування КСП ім. Мічуріна 390,2 га земель лісового фонду (а.с. 33-67, т. 1). Рішенням 15 сесії 23 скликання Житомирської обласної ради від 10.10.2000 року «Про припинення права користування на надання земель лісового фонду» припинено право користування землями лісового фонду, які були в постійному користуванні колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, в тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, що реформувались і визнано їх землями запасу сільських та селищних рад (а.с. 71-76). Зокрема, припинено і право постійного користування землями лісового фонду КСП ім. Мічуріна площею 403 га. Цим же рішенням, Житомирському районному комунальному підприємству «Агролісництво» надано в постійне користування землі лісового фонду із земель запасу сільських/селищних рад Житомирського району для ведення лісового господарства, в тому числі і землі КСП ім. Мічуріна на території Кам`янської сільської ради. Розпорядженням голови Житомирської обласної державної адміністрації № 401 від 30.08.2002 року «Про створення дочірніх підприємств Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства «Житомироблагроліс» та затвердження Статуту підприємства «Житомироблагроліс» скасовано розпорядження голови Житомирської райдержадміністрації щодо реєстрації статуту Житомирського районного комунального підприємства «Агролісництво» та цим же розпорядженням створено дочірнє підприємство «Житомирський лісгосп АПК», визнавши його правонаступником Житомирського РКП «Агролісництво» (а.с. 77-78, т.1); Розпорядженням голови Житомирської ОДА за № 455 від 15.12.2011 року «Про припинення права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення» припинено право постійного користування ДП «Житомирський лісгосп АПК» та цим же розпорядженням зобов`язано оформити право постійного користування земельними ділянками лісового фонду на території Житомирського району за ДП «Червоноармійський лісгосп АПК», який являється правонаступником ДП «Житомирський лісгосп АПК» (а.с. 112, т.1). Наказом № 115 від 2612.2016 року (а.с. 80) ДП «Червоноармійський лісгосп АПК» Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства «Житомироблагроліс» на ДП «Пулинський лісгосп АПК» Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства «Житомироблагроліс». Наказом Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області № 6-3881/14-18-СГ від 28.09.2018 земельна ділянка за кадастровим номером 1822083200:01:000:1282 площею 3,1864 га передана Оліївській сільській раді у комунальну власність за актом приймання-передачі земельних ділянок (а.с. 28, 29-32, т.1). 12.12.2018 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право комунальної власності територіальної громади в особі Оліївської сільської ради (а.с. 144-145, т.1). Рішенням 29 сесії 8 скликання Житомирської обласної ради № 1772 від 18.12.2019 року «Про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою ДП «Пулинський лісгосп АПК» Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства «Житомироблагроліс» Житомирської обласної ради» надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у постійне користування земельних ділянок ДП «Пулинський лісгосп АПК» для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг (а.с. 85-86, т.1). 15.05.2020 року рішенням Оліївської сільської ради №1121 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо поділу земельних ділянок» затверджено технічну документацію щодо поділу земельної ділянки за кадастровим номером 1822083200:01:000:1282 на дві земельні ділянки - кадастровий номер 1822083200:01:000:1325 площею 1,6 га та 1822083200:01:000:1324 площею 1,5864 га (а.с. 130-131, т. 1). Рішенням 36 сесії 8 скликання Оліївської сільської ради № 1215 від 31.07.2020 року «Про надання дозволів на розроблення» проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» звернення ДП «Пулинський лісгосп АПК» залишено без задоволення, оскільки земельна ділянка відноситься до земель загального користування (зелені насадження в межах с. Оліївка) (а.с. 90, т.1). 27.10.2020 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право комунальної власності на нові земельні ділянки та закрито розділ щодо земельної ділянки з кадастровим номером 1822083200:01:000:1282 (а.с. 144-145, т.1). Рішенням Оліївської сільської ради №1233 від 11.09.2020 «Про розгляд та затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність» затверджено проекти землеустрою та передано у приватну власність для ведення особистого селянського господарства [PERSON] земельну ділянку кадастровий номер 1822083200:01:000:1325 та [PERSON] земельну ділянку кадастровий номер 1822083200:01:000:1324 (а.с. 136-143, т. 1). У подальшому, на підставі договорів купівлі-продажу земельної ділянки номер 2732 та номер 2733 виданих 12.05.2021 право власності на земельні ділянки за кадастровими номерами 1822083200:01:000:1324 та 1822083200:01:000:1325 набуто [PERSON] , що вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 146-147, т.1). Спірні земельні ділянки, як стверджує прокурор, знаходяться в межах 8 кварталу Житомирського лісництва ДП «Червоноармійський лісгосп АПК» (а.с. 68-69, т. 1) (на даний час згідно наказу Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства «Житомироблагроліс» за № 115 від 26.12.2016 назву вказаного підприємства змінено на ДП «Пулинський лісгосп АПК» (а.с. 80, т. 1)). З досліджених матеріалів лісовпорядкування ДП «Червоноармійський лісгосп АПК» (а.с. 114-129, т. 1) встановлено, що спірні земельні ділянки знаходяться на території 8 кварталу Житомирського лісництва ДП «Червоноармійський лісгосп АПК» та вкриті болотом. Листом Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 04.02.2021 року (а.с. 95) на запит ДП «Пулинський лісгосп АПК» повідомлено, що земельні ділянки з кадастровими номерами 1822083200:01:000:1324 та 1822083200:01:000:1325 передані у приватну власність для ведення особистого селянського господарства; дані земельні ділянки були утворені в результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером 1822083200:01:000:1282, яка в свою чергу була передана із земель державної власності (землі сільськогосподарського призначення) в комунальну власність ГУ Держгеокадастру у Житомирській області. 20.01.2021 року ДП «Пулинський лісгосп АПК» з листом № 27 звернулось до Житомирської обласної прокуратури з проханням розібратись на якій підставі або за яким розпорядженням без погодження постійного лісокористувача було вилучено два підвиділи, загальною площею 3,1864 га, змінено цільове призначення землі та надане для ведення особистого селянського господарства (а.с. 93, т. 1). IV. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Щодо застосування строків позовної давності. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган. На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року справі № 362/44/17). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). І у разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17). Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що для цілей застосування частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач (частина перша статті 30 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій; частина перша статті 48 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10 червня 2015 року у справі № 6-267цс15 для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. За змістом статей 256 та 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Разом із тим відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-178цс15, при цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушено, так і у випадку пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншим уповноваженим на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного і того ж моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та частиною 3 статті 56 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді у межах повноважень, визначених звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Згідно правових висновків викладених у пункті 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року у справі № 469/1044/17 заволодіння громадянами та юридичними особами землями з обмеженим оборотом всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного та лісового фондів вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду сформульовані у постановах від 22.05.2018 року у справі № 469/1203/15-ц, у постанові від 28.11.2018 року у справі № 504/2864/13-ц (п.70), у постанові від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц (п. 80), у постанові від 11.09.2019 року у справі № 487/10132/14-ц (п. 96), у постанові від 07.04.2020 року у справі № 372/1684/14-ц (п. 45). У пункті 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року у справі № 469/1044/17 зроблено висновок, що зайняття земельної ділянки, яка належить до категорії обмежених в обороті з порушенням Земельного кодексу України, Лісового кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки лісового фонду (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 року у справі № 504/2864/13-ц, пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц, пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц, пункт 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 року у справі № 487/10132/14-ц, пункт 46 постанови Великої Палати Верховного суду від 07.04.2020 року у справі № 372/1684/14, постанови Верховного Суду від 02.09.2020 року у справі № 619/3263/18, від 03.09.2020 року у справі № 911/344/17). Власник земельної ділянки з обмеженим оборотом може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (абзац п`ятий пункту 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц, пункт 99 постанови Великої Палати Верховного суду від 11.09.2019 року у справі № 487/10132/14, пункт 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 року у справі № 372/1684/15). Суд не погоджується з доводами сторони відповідача про пропущення позивачем строків позовної давності, оскільки відповідно до наведеної практики Верховного Суду його можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду, відтак, строки позовної давності на позови даної категорії не поширюються. Щодо позовних вимог по суті. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцієюта законами України. Частиною 2 ст. 84 Земельного кодексу України передбачено, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації, центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, відповідно до закону. Земельним кодексом України встановлено пріоритетність норм цього кодексу для застосування до земельних відносин, що виникають при використанні лісів. Статтею 1 Лісового кодексу України визначено, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Земельна лісова ділянка - земельна ділянка лісового фонду України з визначеними межами, яка надається або вилучається у землекористувача чи власника земельної ділянки для ведення лісового господарства або інших суспільних потреб відповідно до земельного законодавства. Статтею 7 Лісового кодексу України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (ст. 5 Лісового кодексу України). Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. ч. 2 та 3 ст. 56 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення. Інших випадків, які б передбачали надання у приватну власність земель лісогосподарського призначення, законодавство не містить. Згідно ст. 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом. За статтями 45, 47, 48, 54 Лісового кодексу України облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування. Лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України. Лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства. У матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів. Відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11.12.1986 року, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Отже, при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки у користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України. Частинами першою, другою статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності: б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. - на землі комунальної власності: в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади. - на землі державної власності. Частиною першою статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами: б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності: в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до пункту «а» частини третьої статті 22 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Згідно з пунктом «в» частини третьої, частиною четвертою статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. За змістом пункту «б» частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в розмірі не більше 2,0 га. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок регулюється статтями 118, 186-1 ЗК України. У матеріалах справи містяться документи, які підтверджують факт «роздержавлення» земель колишніх КСП та їх передачу у колективну, приватну та державну власність. При цьому, встановлено, що частина земель виведена із земель сільськогосподарського призначення через самозаліснення та перехід угідь у болота. У той же час, у матеріалах справи відсутні докази прийняття уповноваженим органом рішення про зміну цільового призначення таких земель (із сільськогосподарського у лісогосподарське), як і відсутній висновок експерта про те, що спірні землі (що належать наразі [PERSON] ) є саме землями лісогосподарського призначення. Враховуючи, що передані [PERSON] землі за складом угідь теж є болотом, цілком імовірно, що це якраз і є ті землі, які згідно матеріалів розпаювання виведено зі складу ріллі через заболочення. У той же час, ці землі не могли автоматично стати землями лісового фонду. [PERSON] , як і попередні власники земель, не знали та не могли знати, що ГУ Держгеокадастру, а згодом і Оліївська сільська рада навіть теоретично протиправно розпорядилися землями. З огляду на склад угідь (болото) ці особи навіть теоретично не могли припускати, що ці землі є землями лісового фонду. Відтак, позбавлення права власності на земельні ділянки становитиме протиправне та надмірне втручання у мирне володіння приватним майном. Відповідно до ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України, обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб. Зі змісту ст. 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» вбачається, що місцеві державні адміністрації розпоряджається землями державної власності відповідно до закону. Відповідно до ч. 8 ст. 118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок визначено у статті 186-1 ЗК України, за змістом ч.ч. 1, 2, абз. 6 ч. 3 якої (в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин) проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об`єкт будівництва або планується розташування такого об`єкта, подається також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури, а якщо місто не входить до території певного району, - до виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури, а в разі, якщо такий орган не утворений, - до органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань містобудування та архітектури чи структурного підрозділу обласної державної адміністрації з питань містобудування та архітектури. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки водного фонду підлягає також погодженню з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, а на території Автономної Республіки Крим - з органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань водного господарства. За змістом абз. 2 ч. 6 ст. 186-1 ЗК України у разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається замовником або розробником до центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, або його територіального органу для здійснення такої експертизи. Відповідно до абз. 7 ч. 1 ст. 9 ЗУ «Про державну експертизу землевпорядної документації» обов`язковій державній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок особливо цінних земель, земель лісогосподарського призначення, а також земель водного фонду, природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення. Статтею 393 Цивільного кодексу України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. Згідно ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Відповідно до п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України, спірні землі залишаються землями державної власності. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першоїстатті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частин другої та третьої статті 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких, суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст.12, 13, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд, тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, має навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Якщо для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу в разі, якщо сторонами не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності (ч.1 ст.103 ЦПК України). Позивач вважає, що у матеріалах справи достатньо доказів для встановлення обставин наявності на земельній ділянці меліоративного каналу, відповідних клопотань про призначення судової експертизи не заявлено, та висновків експерта з цього приводу суду не надано. Статтею 106 ЦПК України, передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи. Отже доводи позову на належних засобах доказування не ґрунтуються. Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, оскільки суд не прийшов до висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним документа, на підставі якого було проведено державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку, відтак і в цій частині вимог слід відмовити. V. Висновок суду. Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд дійшов висновку про те, що позивач не довів своїх позовних вимог, оскільки всупереч вимог статті 81 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів на підтвердження таких. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed