Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-05 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позову передані на розгляд судді Саадулаєва А.І. Предметом позову є скасування арешту (архівний запис) зареєстрований Першою київською державною нотаріальною конторою 26.10.2004 року за №1413229 на квартиру за адресою [ADDRESS] накладений на підставі повідомлення , 6-357/3, 19.03.1999, Нарсуд, р-н Радянський (додаткові дані: Архівний номер:1646932KІЕV1, архівна дата: 22.03.1999, дата виникнення: 22.03.1999, № реєстру: 3-443, внутр. №8201163724F0572С4555). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15.08.2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.10.2022 року здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін в розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24.04.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] під час оформлення права власності на спадкове майно після своєї матері - [PERSON] , померлої [INFO] , дізналась, про наявність архівного обтяження на квартирі за адресою: [ADDRESS] . Квартира належить на праві спільної власності померлій [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних долях на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 04.05.1994 року. Обтяження було накладено на підставі повідомлення №6-357/3 від 19.03.1999 року, видавник: Нарсуд Радянського району, та зареєстровано Першою київською державною нотаріальною конторою 26.10.2004 року. Підстави виникнення вказаного обтяження арешту нерухомого майна не відомі. Позивач, як спадкоємець спірного майна позбавлений права розпоряджатись майном, через наявний арешт, який міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. З огляду на відсутність документів, на підставі яких був накладений арешт, неможливо також дослідити і питання правомірності внесення інформації про обтяження до державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У зв`язку із вищевикладеним, позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом до відповідача. Відповідач подав до суду відзив в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Вважає, що позов подано до неналежного відповідача, з огляду на те, що в матеріалах справи, належного доказу на підтвердження обставин того, що Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Київ) порушило права позивача, не було надано. Від позивача до суду надішли заперечення на відзив. В судовому засіданні, яке відбулось 06.07.2023 року, представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. В судове засідання, яке відбулось 06.07.2023 року, представник відповідача не з`явився, подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи. У зв`язку із тим, що представником відповідача не надано до суду доказів поважності причин неявки в судове засідання, суд дійшов висновку про слухання справи у його відсутності. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] під час оформлення права власності на спадкове майно після своєї матері - [PERSON] , померлої [INFO] , дізналась, про наявність архівного обтяження на квартирі за адресою: [ADDRESS] . Квартира належить на праві спільної власності померлій [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних долях на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 04.05.1994 року. Обтяження було накладено на підставі повідомлення №6-357/3 від 19.03.1999 року, видавник: Нарсуд Радянського району, та зареєстровано Першою київською державною нотаріальною конторою 26.10.2004 року. Для отримання інформації на підставі яких документів було зареєстровано вказане обтяження, [PERSON] звернулась до Першої київської державної нотаріальної контори та отримала відповідь від 25.11.2021, що надати копії документів неможливо через сплив трирічного терміну їх зберігання. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 цього Кодексу). Відповідно до ч.ч. 1та 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.ч. 4, 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що накладений арешт порушує право позивача вільно розпоряджатись майном. В той же час, позивач належними та допустимими доказами не довів, що були відсутні підстави для накладення арешту на майно та незаконну чинність арешту, станом на момент розгляду справи. Як вбачається із витягу із реєстру нерухомості, арешт накладено на 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , на підставі "повідомлення" від 19.03.1999 року, номер документу 6-357/3. Із листа Святошинського районного суду м.Києва вбачається, що при перевірці алфавітних покажчиків судових справ Радянського народного (районного) суду м.Києва за період з 1999 по 2001 рр. встановлено, що до суду не надходила та судом не розглядалась справа з участю [PERSON] або справа, зареєстрована за №6-357/3 від 19.03.1999. Одночасно повідомили, що реєстрація справ здійснювалась за прізвищем, ім`ям, по-батькові позивачів та відповідачів, а не за їх адресою. Отже, суд вважає за необхідне зазначити про те, що інформація яка надавалась стороні позивача, стосується періоду 1999-2001 роки. В той же час, як вбачається із витягу з нерухомості, арешт накладався на підставі повідомлення від 19.03.1999 р., а не на підставі судового рішення від 19.03.1999 р. Також, слід зазначити, що інформація від Святошинського районного суду м.Києва щодо участі [PERSON] стосувалась лише позивачів та відповідачів, проте [PERSON] могла приймати участь в якості третьої особи, або в рамках кримінального провадження. Також, слід зазначити, що в матеріалах справи відсутня інформація з державного архіву щодо накладеного у 2004 році арешту. Отже, як встановлено судом, на час розгляду справи неможливо встановити наявність підстав для зняття арешту з майна боржника, позивачем не надано до суду доказів відсутності підстав, які були наявні для застосування арешту, а тому суд дійшов висновку, що внаслідок цього відсутні підстави для звільнення майна боржника з-під арешту. Крім того, позивачем не доведено, що належним відповідачем має виступати Перша київська нотаріальна контора в особі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), оскільки, в даному випадку Перша київська нотаріальна контора діяла лише, як реєстратор, а не особа уповноважена на виконання рішення суду. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно залишити без задоволення.

Outcome: dismissed