Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-29 00:00:00

12 квітня 2023 року від представника позивача надійшла позовна заява [PERSON] до Локачинської селищної ради Волинської області про визнання права власності за набувальною давністю на цінний папір. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що матір позивача [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу у житловому будинку, що знаходиться [ADDRESS] та вели спільне господарство. [INFO] помер [PERSON] , а [INFO] померла [PERSON] . Після смерті [PERSON] спадкова справа не відкривалася, спадкоємців не має. У володіння спадковим майном фактично вступив [PERSON] . 29.05.1997 [PERSON] було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВЛ №0165864, згідно з яким йому належить право на земельну частку (пай) у землі, що знаходиться у с. Замличі Володимирського району Волинської області, яка перебуває у колективній власності КСП «Маяк» розміром 2,51 умовних кадастрових гектари, на підставі рішення Локачинської райдержадміністрації №49 від 21.02.1997. Після смерті [PERSON] пройшло більше 27 років, тому вважає, що [PERSON] набув права власності за набувальною давністю на сертифікат на право на земельну частку (пай), так як володіє ним відкрито, ніхто не звертався до нього щодо повернення оригіналу цього сертифікату. Просить визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на сертифікат серії ВЛ №0165864 від 29 травня 1997 року на право на земельну частку (пай), у землі, що знаходиться у с. Замличі Володимирського району Волинської області, яка перебуває у колективній власності КСП «Маяк» розміром 2,51 в умовних кадастрових гектарах, виданий [PERSON] , який помер [INFO] , на підставі рішення Локачинської райдержадміністрації №49 від 21 лютого 1997 року. До позовної заяви додано попередній (орієнтовнийй) розрахунок суми судових витрат. Ухвалою судді від 17 квітня 2023 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 24 травня 2023 року. Ухвалою суду від 13 червня 2023 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується розпискою про вручення повістки про виклик в суд. 15 травня 2023 року від нього надійшла заява, у якій просить розгляд справи проводити без участі представника, позовні вимоги визнає, просить задовольнити позов (а.с. 35). Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві та просила його задовольнити. Крім того, просила задовольнити клопотання про залишення судових витрат по справі за позивачем, яке подане нею до суду 01.05.2023. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] , помер [INFO] в с. Залужне Локачинського району Волинської області, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 01 грудня 1995 року (а.с. 8). Позивач у позовній заяві вказує на те, що його матір [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу у житловому будинку, що знаходиться [ADDRESS] та вели спільне господарство. [PERSON] , померла [INFO] в с. Залужне Локачинського району Волинської області, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 29 січня 2021 року (а.с. 8). Рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 19 жовтня 2021 року встановлено, що [PERSON] , яка померла [INFO] у с. Залужне Локачинського району Волинської області, є матір`ю [PERSON] (а.с. 10-11). Із копії будинкової книги вбачається, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані в одному будинку у с. Залужне (а.с. 12-14). Оскільки [PERSON] помер [INFO] , тобто до [INFO] , то згідно роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК Української PCP, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Згідно з ст. 524 ЦК УРСР 1963 р. спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом; спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом 6 місяців фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Ст. 548 ЦК України (1963 р.) встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до ст. 549 цього кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом 6 місяців фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Коло спадкоємців визначають ст.ст. 529, 530 ЦК УРСР 1963 р., за змістом яких позивач не входив до кола спадкоємців [PERSON] . Як вбачається із відповіді Волинського обласного державного нотаріального архіву від 29.05.2023 року №328/01-21 на запит суду, спадкової справи до майна померлого [INFO] [PERSON] в Волинському обласному державному нотаріальному архіві не виявлено. Долученою до відповіді інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №72634230 від 29.05.2023 року підтверджується, що спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася (а.с.45, 46). Із довідки Локачинської селищної ради Володимирського району Волинської області №6 від 12 січня 2023 року вбачається, що в с. Залужне Володимирського району Волинської області знаходиться спадкове майно, яке належало померлому [PERSON] , [INFO] , який на день смерті проживав та був зареєстрований в [ADDRESS] . Спадкове майно складається із земельної частки (пай). У володіння його спадковим майном фактично вступив син співмешканки [PERSON] , який на день смерті спадкодавця був зареєстрований і проживав з ним за однією адресою. Інші спадкоємці не зверталися (а.с. 15). Згідно довідки відділу №1 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 17.01.2023 року № 97-3-0.331-23/354-23, на підставі рішення Замличівської сільської ради від 20 квітня 1995 року №2/5 колективному сільськогосподарському підприємству «Маяк» 20 квітня 1995 року видано Державний акт на право колективної власності на землю серії ВЛ №8. [PERSON] включений в списки громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства «Маяк» за №286. Розмір земельної частки (паю) по колективному сільськогосподарському підприємству «Маяк» становить 2,51 умовних кадастрових гектари (а.с. 16). Позивачем до позовної заяви долучено копію сертифікату серії ВЛ №0165864 від 29 травня 1997 року на право на земельну частку (пай) у землі, що знаходиться у с. Замличі Володимирського району Волинської області, яка перебуває у колективній власності КСП «Маяк» розміром 2,51 в умовних кадастрових гектарах, виданого [PERSON] , який помер [INFO] , на підставі рішення Локачинської райдержадміністрації №49 від 21 лютого 1997 року (а.с.17). Відповідно до Указу Президента України: від 10 листопада 1994 року «Про невідкладні заходи що прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництв та від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» земельний пай це умовна частка землі, визначена у результаті поділу земель, переданих державою у колективну власність, серед членів сільськогосподарського підприємства. Згідно п.3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року № 666 право на земельну частку (пай) може бути об`єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Пунктами 16-17 Розділу X «Перехідні положення» ЗК України (2001 року) визначають, що громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. У статті 177 ЦК України визначено, що об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. У статті 190 ЦК України наведено визначення поняттю майно, відповідно до якого майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Відповідно до ст.194 ЦК України цінним папером є документ установленої форми з відповідними реквізитами, що посвідчує грошове або інше майнове право, визначає взаємовідносини емітента цінного папера (особи, яка видала цінний папір) і особи, яка має права на цінний папір, та передбачає виконання зобов`язань за таким цінним папером, а також можливість передачі прав на цінний папір та прав за цінним папером іншим особам. Сертифікат на земельну частку (пай) відноситься до цінних паперів, оскільки має відповідні реквізити, що посвідчують майнове право, визначають взаємовідносини особи,яка видала цінний папір і особи, яка має права на цінний папір та передбачає зобов`язання за цінним папером (виділення земельної ділянки в натурі), а також можливість передачі прав на цінний папір та прав за цінним папером іншим особам. Відповідно до ст. 328 ЦК України в теперішній редакції право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.ч.1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Виходячи із приписів цієї правової норми тільки за судовим рішенням позивач може набути прав на зазначений цінний папір сертифікат на право на земельну частку (пай), в позасудовому порядку реалізувати своє право він позбавлений можливості. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Таким чином, відлік набувальної давності в даному випадку починається з 01.01.2001 року. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 року по справі №910/17274/17 вказала, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Подібні висновки викладені у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.08.2018 у справі №201/12550/16-ц, від 27.06.2019 у справі №175/2338/16-ц Наявними у справі письмовими доказами підтверджено відповідність фактичних обставин справи усім вищенаведеним критеріям, оскільки у справі достатньо доведено, що позивач, будучи належним суб`єктом, добросовісно, відкрито та безперервно володіє упродовж більше 20 років цінним папером сертифікатом на право на земельну частку (пай), який є законним об`єктом цивільних прав. Положеннями ст.ст.15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Враховуючи зазначені обставини та беручи до уваги, що відповідач позовні вимоги визнає, те, що позивач добросовісно заволодів і уже більше двадцяти років володіє цінним папером сертифікатом серії ВЛ №0165864 від 29 травня 1997 року на право на земельну частку (пай), суд дійшов висновку, що за позивачем слід визнати право власності за набувальною давністю на сертифікат на право на земельну частку (пай). Відтак, позов підлягає до задоволення. Клопотання представника\~позивача [PERSON] \~про залишення\~судових витрат\~по справі\~у разі\~задоволення позову за позивачем [PERSON] , підлягає до задоволення.

Outcome: approved