Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-09 00:00:00

14 травня 2020 року товариство з обмеженою відповідальністю "Теплопостачсервіс" (далі - позивач, ТОВ "Теплопостачсервіс") звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості, яким позивалося до [PERSON] . В обґрунтування заявлених позовних вимог, які в подальшому було уточнено, позивачем зазначено, що ТОВ «Теплопостачсервіс» з 01.07.2014 є виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, надає ці послуги, в тому числі і відповідачу за адресою: [ADDRESS] , в якому відповідач є власником квартири [ADDRESS] , та нараховує плату за них, а також формує і надає споживачам рахунки на оплату комунальних послуг, згідно затверджених уповноваженими органами тарифів - рахунки на оплату послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води. Між відповідачем і позивачем не укладено Договір про надання послуг централізованого опалення та постачання гарячої води, однак споживач зобов`язаний оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені законом. З моменту набуття права власності на квартиру відповідач отримує від позивача комунальні послуги, не відмовляється від них, та фактично споживає їх. Оскільки Відповідач не виконує належним чином своїх зобов`язань з оплати житлово-комунальних послуг внаслідок чого у споживача утворилась заборгованість, яка на момент звернення до суду складала 43101,90 грн. Таким чином, ТОВ "Теплопостачсервіс" просило суд стягнути з [PERSON] на їх користь зазначену вище заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги, а також відшкодувати понесені судові витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду - 2102,00 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 29 травня 2020 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін (а.с. 15). 21 жовтня 2020 ухвалою заяву відповідача про розгляд зазначеної цивільної справи за правилами загального позовного провадження залишено без задоволення. 02.08.2021 позивач ТОВ «Теплопостачсервіс» надіслало до суду уточнену позовну заяву в якій зазначило, що відповідач після пред`явлення позову протягом березня 2020 - червень 2021 року жодного разу не сплатив поточні нарахування в результаті чого сума заборгованості збільшилась. Таким чином, розмір заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення за період з березня 2015 року по червень 2021 року складає 38398,25 гривень; з централізованого постачання гарячої води за цей же період складає 19471,08 гривень. Відповідно до положень ст. 625 Цивільного кодексу України заборгованість боржника становить: -інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованості за централізоване опалення у розмірі 4137,46 грн; -інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованості за послугу з централізованого постачання гарячої води у розмірі 2745,51 грн; -3% річних, нарахованих на суму заборгованості за централізоване опалення у розмірі 1875,27 грн; -3% річних, нарахованих на суму заборгованості за послугу з централізованого постачання гарячої води у розмірі 1237,83 грн. У судовому засіданні учасники справи відсутні. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. Відповідач [PERSON] надіслав на адресу суду заяву про застосування строку позовної давності до вимог позивача. Суд дійшов висновку розглянути справу по суті за відсутності представника позивача та відповідача, ухвалити судове рішення на підставі доказів наявних у матеріалах справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] перебуває на утриманні та обслуговуванні товариства з обмеженою відповідальністю "Теплопостачсервіс". Відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності від 25.02.2003, виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 18.02.2003 № 276-С/КІ (а.с. 11) та споживачем послуг з центрального опалення та постачання гарячої води, які постачає позивач. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи Відділу з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб Голосіївської РДА № 12622960 від 01.07.2020 відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрований за вказаною вище адресою з 02.12.2003 року (а.с. 14). Доказів на підтвердження того, що послуги у вказану квартиру, власником якої є відповідач, не постачались, та/або постачались неналежної якості, матеріали справи не містять, так само як і звернень останнього з приводу відмови від отримання таких послуг. Згідно з ч. 6 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. Відповідач отримує послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, і, хоча договір між ним та позивачем не укладено, між сторонами встановились фактичні договірні відносини. Зобов`язання по оплаті вартості житлово-комунальних послуг покладається на споживача законом, відсутність оформленого між сторонами письмового договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживачів від оплати таких послуг. Це відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом України 20.04.2016 у справі 6-2951цс15, яка, згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, має враховуватися судом. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація). Відносини між учасниками правовідносин в сфері надання житлово-комунальних послуг, зокрема, в частині надання послуг з центрального опалення врегульовано нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та положеннями Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21.07.2005 № 630 (далі - Правила). Відповідно до п. 11 Правил у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживач, який не має квартирних засобів обліку, оплачує послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями усіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загально будинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку. Згідно п. 18 Правил розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. За приписами п. 21 Правил у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання, з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалювальної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та додатково за перевищення розрахункової потужності приладів опалення (радіаторів) згідно з законодавством. Згідно із п. 30 Правил, споживач зобов`язаний: 1) оплачувати послуги в установлені договором строки; 2) забезпечувати доступ до мережі, арматури, квартирних засобів обліку, розподільчих систем представника виконавця за наявності в нього відповідного посвідчення: для ліквідації аварій - цілодобово; для встановлення і заміни санітарно-технічного та інженерного обладнання, проведення технічного і профілактичного огляду, зняття контрольних показників квартирних засобів обліку - згідно з умовами договору; 3) дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг; 4) забезпечувати цілісність квартирних засобів обліку та не втручатися в їх роботу; 5) у разі несвоєчасного внесення плати за послуги сплачувати пеню у встановлених законом та договором розмірі; 6) виконувати інші обов`язки відповідно до законодавства. Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Зміст положення частини четвертої статті 319 ЦК України про те, що власність зобов`язує, яке має більш загальний характер, фактично розкривається через закріплений у наступній частині цієї статті принцип, що забороняє власникові використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 162 ЖК УРСР передбачено, що власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Згідно п. 20 Правил плата за надані послуги вносяться споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплої енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо). Згідно з правовою позицією, яка викладена в постановах Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-1192ц15 та № 6-1706ц15, відповідно до ст. 1 Закону України «Про теплопостачання» місцева (розподільча) теплова мережа - сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача. Підведення централізованого опалення до точки розподілу, свідчить про виконання послуг постачальником. При самовільному відключенні від центрального теплопостачання, споживач не звільняється від оплати центрального тепло постачання в повному розмірі. Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається з довідки про нарахування та сплату коштів за централізоване опалення та водопостачання №15/1-32Т від 29.07.2021 року за період з 01.03.2015 року по 21.07.2021 у відповідача виникла заборгованість за централізоване опалення та централізоване постачання гарячої води у розмірі 57869,33 грн.(а.с.36). При дослідженні наданого позивачем розрахунку, суд прийшов до висновку про те, що зазначений розрахунок зроблено вірно та у повній відповідності до інших наявних у справі доказів, та стверджує порушення відповідачем обов`язків. Вказане відповідачем в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України не спростовано. Тому, позов ТОВ «Теплопостачсервіс» про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг за постачання централізованого опалення у розмірі 38398,25 грн, та постачання гарячої води у розмірі 19471,08 грн підлягає задоволенню, так як фактично, на час звернення до суду з позовом, відповідач має заборгованість перед позивачем. Стороною відповідача було заявлено клопотання про застосування до позовних вимог строків позовної давності оскільки в травні 2020 року позивачем пред`явлено позов про стягнення сум заборгованості з березня 2015 року. Перевіряючи доводи сторони відповідача про застосування до позовних вимог строків позовної давності, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Разом з цим, відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідач, відповідно до ст. 267 ЦК України, заявив клопотання про застосування строків позовної давності до позовних вимог. Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного для після відповідної календарних дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Абзац 3 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року, передбачає, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Судом встановлено, що порушення відповідачем зобов`язань по сплаті за житлово-комунальні послуги розпочато - за централізоване опалення з листопада 2017 року, а за гаряче водопостачання - з березня 2015 року, та саме до березня 2018 року позивач мав право звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за гаряче водопостачання, проте, позов пред`явлено лише в травні 2020 року, тобто зі спливом строку позовної давності. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону (постанова Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц). Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, При цьому визнання боргу повинно бути усвідомленим та свідчити про те, що особа згодна з його наявністю. Коли особа вносить плату за комунальні послуги, вона вказує відповідний місяць, і виконавець зобов`язаний зарахувати кошти саме за місяць, указаний у платіжному документі. Якщо особа не вказує місяць оплати або вносить суму більшу, ніж нараховано, виконавець на власний розсуд може віднести надлишок та непозначену суму до сплати заборгованості за попередні періоди. В цьому випадку суду потрібно встановлювати намір особи: чи хотіла вона сплатити попередню заборгованість. Усвідомлена оплата за попередній період є підставою для переривання строку позовної давності. Дослідивши розрахунок заборгованості, наданий ТОВ «Теплопостачсервіс», судом встановлено, що за період з березня 2015 року по квітень 2020 року відповідачем за послуги з централізованого постачання гарячої води було здійснено оплату - у квітні та червні 2018 року (а.с. 7). Суд приходить до висновку, що переривання строку позовної давності відсутнє, а відтак, суд застосовує строки позовної давності та із зазначених підстав відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за період з березня 2015 року по травень 2017 року включно, які нараховані позивачем у розмірі 4406,57 грн. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води у сумі 15 064,51 грн. Також позивач просив стягнути із відповідача на користь позивача нараховані інфляційні втрати на суму боргу за послугу з централізованого опалення в сумі 4137,46 грн., три відсотки річних нараховані на суму боргу з послугу із централізованого опалення в сумі 1875,27 грн., а також інфляційні втрати нараховані на суму боргу за послугу з постачання гарячої води в сумі 2745,51 грн., три відсотки річних нараховані на суму боргу з послугу із постачання гарячої води в сумі 1237,83 грн. На підтвердження розміру нарахованих сум, стороною позивача було надано суду відповідні розрахунки, з яких було встановлено, що інфляційні втрати та три відсотки річних були нараховані позивачем за період із березня 2015 р. по червень 2021 р., включно (а.с. 38). Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає о уваги те, що відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 Цивільного кодексу України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. У статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15). З огляду на те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, він на вимогу позивача повинен сплатити інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми. Разом з тим, згідно Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)" (№ 530-ІХ від 17.03.2020 року), на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 року зі змінами «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19», з 12.03.2020 року на всій території України запроваджено карантин. Постановою Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020 року зі змінами, з 19 грудня 2020 р. до 31 березня 2022 р. установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Зважаючи на те, що на території України із 12.03.2020 року було запроваджено карантин, на період дії якого Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)» (№ 530-ІХ від 17 березня 2020 року), було заборонено нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги, нарахування та стягнення судом 3% річних та інфляційних втрат за період із 01.02.2020 року по дату завершення нарахування зобов`язань за надані послуги, є помилковим, порушує норми матеріального права. Наведені обставини та положення закону вказують на те, що у період дії карантину, в т.ч. за період із березня 2020 р. по червень 2021 р. у позивача були відсутні підстави для нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суми заборгованості. Враховуючи положення закону та застосований судом строк позовної давності, суд не вбачає законних підстав для стягнення з відповідача на користь позивача нарахованих інфляційних втрат на суму боргу за послугу з централізованого опалення в сумі 4137,46 грн., трьох відсотків річних нарахованих на суму боргу з послугу із централізованого опалення в сумі 1875,27 грн., а також інфляційних витрат нарахованих на суму боргу за послугу з постачання гарячої води в сумі 2745,51 грн., трьох відсотків річних нарахованих на суму боргу за послугу із постачання гарячої води в сумі 1237,83 грн., в зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Враховуючи викладене, а також оцінюючи належність, допустимість, кожного доказу окремо, та достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у сумі 2102,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial