Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-26 00:00:00

В квітні 2021 року [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа: Святошинська районна у м. Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги [PERSON] мотивував тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , під час якого [INFO] народилась дочка [PERSON] - відповідач у справі. 27.09.2000 року Ленінградською районною в м. Києві державною адміністрацією видано йому ордер на жиле приміщення № 022723 серія Б з сім`єю з двох осіб на право зайняття жилого приміщення, жилою площею 13.3 кв.м., яке складається з однієї ізольованої кімнати за адресою [ADDRESS] , склад сім`ї він та його дочка [PERSON] 18.02.2004 року Святошинським районним судом м. Києва прийнято рішення, яким шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 29.12.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, після реєстрації якого він змінив своє прізвище на " [PERSON] ". Він постійно проживає та зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Згідно Листа Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської в м. Києві РДА № 768/26 від 16.03.2021 року за адресою [ADDRESS] зареєстровані дві особи він та відповідач, однак приблизно з 2001 року відповідач, жодного дня не проживали в ній. Згідно акту № 27 про не проживання особи за місцем реєстрації від 02.03.2021 року [PERSON] , яка зареєстрована за адресою [ADDRESS] не проживає за місцем реєстрації з 01.03.2006 року по 01.03.2021 року. Крім того, йому стало відомо, що у Святошинському районному суді м. Києва розглядалась справа № 759/21530/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про виселення, та за зустрічним позовом [PERSON] , яка також діяла в інтересах неповнолітньої [PERSON] , в якій встановлювались обставини та вирішувалось питання про місце проживання неповнолітньої на той час [PERSON] , з якої вбачаєьбся, що в будинку [ADDRESS] проживає без реєстрації [PERSON] разом з дочкою [PERSON] . Згідно акту обстеження житлово побутових умов вищевказаного житлового будинку, було проведено обстеження зазначної квартири № 1 , в якій проживає [PERSON] з неповнолітніми дітьми: дочкою [PERSON] , [INFO] , та сином [PERSON] , [INFO] . Згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання дітей від 12.01.2015 року вказано, що комісією було проведено обстеження та вбачається, що в вищевказаному будинку проживають діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18.03.2016 року у справі № 759/21530/14-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15.06.2016 року встановлені, зокрема такі обставини, а саме: «Як встановлено у судовому засіданні. [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних стосунках з 2001 року у результаті чого, відповідач за первісним позовом [PERSON] та її неповнолітня донька від першого шлюбу [PERSON] , за згодою позивача [PERSON] , поселилися в належну тому частину спірного житлового будинку, де проживали разом до 2015 року», «Як встановлено у судовому засіданні, первісний позивач [PERSON] добровільно у 2001 року вселив [PERSON] з дочкою. В 2002 році у сторін народився спільний син [PERSON] , з того часу всі вони проживали в спірному будинку». На даний час фактично в квартирі проживає він, його дружина та діти від другого шлюбу, відповідач в спірній квартирі не проживає. Він своїми силами утримує квартиру, проводить поточний ремонт, здійснює квартирну плату, оплати за спожиту електроенергію, газ, телевізійні послуги та інше, що підтверджується відповідними квитанціями, відповідач жодних витрат, пов`язаних з утриманням квартири не несе, відповідач починаючи з 2001 року фактично не цікавилась квартирою та не відвідувала її. За таких обставин він вважає, що відповідач втратила право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS] , а тому просить суд позовні вимоги задовольнити. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.04.2021 року визначено головуючого суддю Твердохліб Ю.О. (а.с.28). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21.04.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (а.с. 30). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08.07.2021 року закрите підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду по суті (а.с. 48). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17.01.2022 року у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі відмовлено (а.с.90). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08.08.2022 року зустрічний позов повернуто заявнику (а.с. 109-110). В судовому засіданні представник позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги та просили позов задовольнити з підстав, викладених у ньому, вважають позов законним та обгрунтованим, жодних перешкод у проживанні відповідачу не створювалось. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечувала та пояснила, що позов є неправдивим, вона все життя вважала позивача своїм батьком та знала, що в неї є квартира, намагалась спілкуватися з батьком. Весь час проживала зі своєю матір`ю в квартирі [ADDRESS] до 2016 року. Має бажання проживати в квартирі за адресою [ADDRESS] , оскільки іншого житла не має. Представник відповідача [PERSON] вказував, що відповідач не проживала у спірній квартирі з підстав, що не залежали від неї, оскільки була дитиною і виїхала з квартири разом з матір`ю. На теперішній час іншого житла відповідач не має, квартирою цікавиться, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація свого представника до суду не направили, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі. Заслухавши пояснення позивача, його представника, відповідача та його представника, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої є: батько [PERSON] , мати [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 12.05.1998 року (а.с. 5). Згідно ордеру на жиле приміщення № 022723 від 27.09.2000 року, який видано [PERSON] . Б з сім`єю з двох осіб на право зайняття жилого приміщення, жилою площею 13.3 кв.м., яке складається з однієї ізольованої кімнати за адресою [ADDRESS] , склад сім`ї [PERSON] , [PERSON] (а.с. 6). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18.02.2004 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що видано свідоцтво про рорівнання шлюбу від 11.11.2004 року «- [NUMBER] (а.с. 7, 8). 29.12.2007 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , прізвище після державної реєстрації шлюбу чоловіку присвоєне « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 20.07.2018 року (а.с. 9). Згідно листа Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізічних осіб Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації від 16.03.2021 року № 768/26 за адресою: [ADDRESS] зареєстровано місце проживання двох осіб - 29.04.1998 та [INFO] , дата реєстрації 10.10.2000 року (а.с. 11, 12). Згідно акту № 27 про не проживання особи за місцем реєстрації від 02.03.2021 року, підписаного комісією у складі мешканців багатоквартирного будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] не проживає за місцем реєстрації з 01.03.2006 року по 01.03.2021 року (а.с. 13). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18.03.2016 року у справі № 759/21530/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15.06.2016 року, визнано за [PERSON] та неповнолітніми [PERSON] та [PERSON] право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] (а.с. 16-19). Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Статтею 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Водночас, згідно ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 цієї ж статті до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановленістаттею 162 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в ч. 2 цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що: право членів сім`ї власника квартири чи будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення та такий власник надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. При цьому, згідно ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`єю вважаються не тільки чоловік, жінка та їх діти, а сім`ю можуть складати особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки; припинення сімейних правовідносин, втрата особою статусу члена сім`ї з власником будинку, не позбавляє цю особу права користуватися займаним приміщенням. При цьому фізичне видворення і подальший недопуск колишнього члена сім`ї до житла, викидання його речей та заміна вхідних замків не приводять до юридичного позбавлення права особи на проживання у цьому житловому приміщенні; будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку; з припиненням права власності особи на житлове приміщення, члени його сім`ї також втрачають право користуватися цим приміщенням і підлягають виселенню за позовом нового власника. Отже, чинне законодавство охороняє як право власності особи на нерухоме майно, так і право користування будинком/квартирою колишнього її члена сім`ї. Суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою (постанови Великої Палати ВС від 10.03.2021 у справі № 686/26093/19-ц та від 21.08.2019 у справі № 569/4373/16-ц). Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю (постанови Великої Палати ВС від 10.03.2021 у справі № 686/26093/19-ц, від 04.07.2018 у справі № 353/1096/16-ц). Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 447/455/17-ц). Згідно зі статтею 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Законність визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. (постанова Великої Палати ВС від 21.08.2019 у справі № 569/4373/16-ц). Аналіз вищевказаних норм закону та висновків Верховного Суду дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні понад один рік та відсутність поважних причин. У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16 (провадження № 61-37646св18) зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК УРСР, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись право (намір) ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такий же висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 червня 2020 року у справі № 279/4963/17 (провадження №61-4262св20). Підстав для відступу від вказаних висновків не вбачається, оскільки саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідачів понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин і така практика Верховного Суду є сталою та не змінювалась. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України встановлено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03). Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009...). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50). Позивач не аргументував ні мету, яку він переслідує, подавши позов про визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом, ні співрозмірність відповідній меті. А обґрунтування пропорційності позбавлення житла Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, Доводи позивача зводяться лише до того, що відповідач не проживає у квартирі [ADDRESS] довгий період, а саме з 2001 року, у зв`язку з чим має бути визнаною такою, що втратила право користування спірною квартирою, які не ґрунтуються на законі, встановлених судом обставинах справи і наданих на їх підтвердження доказах. Позивачем у судовому порядку не оспорювалася підстава реєстрації місця проживання малолітньої на час реєстрації дитини - [PERSON] , 1998 року народження, в спірній квартирі, тому суд вважає, що вона набула права користування цим житлом на законних підставах. Малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі до повноліття не є безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом. Згідно з чч. 1, 2 та 3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати неповажною причину непроживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач будучи повнолітньою набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано. Матеріали справи не містять будь-яких відомостей про те, що [PERSON] має інше житло та має вільний доступ до спірного житла. Позивач належними та допустимими доказами не підтвердив факт того, що реєстрація у спірній квартирі його дочки [PERSON] , яка іншого житла не має, порушують його права на вільне володіння, користування чи розпорядження квартирою, що є процесуальним обов`язком позивача (статті 12, 81 ЦПК України). Не сплата відповідачем коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування відповідачем. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За встановлених обставин суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача. Що стосується витрат на правничу допомогу, то сторони мають право подати відповідні докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, оскільки представник відповідача звернувся з заявою в якій зазначив, що відповідні докази понесення судових витрат будуть надані до суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Outcome: dismissed