Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить суд стягнути з [PERSON] вартість заподіяної матеріальної шкоди у розмірі 18\~115 грн. 54 коп., витрати на проведення послуг експерта за наданий висновок №686М у розмірі 3000 грн., витрати за сплату судового збору у розмірі 1073 грн. 60 коп. В обгрунтування позову зазначив, що 09.11.2022 року, приблизно о 20 год. 30 хв., у м. Харкові по пр-ту Тракторобудівників, 1Б за участю транспортного засобу\~«Lancia\~Thema»,\~державний номерний\~знак [NUMBER] \~під керуванням\~ [PERSON] \~та автомобіля\~«DAEWOO\~Lanos»,\~державний номерний\~знак [NUMBER] \~під керуванням\~ [PERSON] \~сталася дорожньо-транспортна\~пригода.\~Внаслідок ДТП\~автомобілі отримали\~механічні пошкодження,\~завдані матеріальні\~збитки.На момент\~дорожньо-транспортної\~пригоди цивільно-правова\~відповідальність позивача\~та відповідача\~не була\~застрахована відповідно\~до Закону\~України «Про\~обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів».Розв`язати цю дорожньо-транспортну пригоду мирним шляхом на підставі взаємної згоди в оцінці обставин пригоди не вдалося, тобто відповідач від сплати в повному обсязі матеріальних збитків, спричинених позивачу, як власнику автомобіля «DAEWOO Lanos», державний номерний знак [NUMBER] відмовився. Відповідно до постанови Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22.12.2022 року, по справі № 645/1205/22 ДТП сталося внаслідок здійсненням водієм [PERSON] адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КпАП, яка набрала законної сили. За результатами проведення транспортно-товарознавчого дослідження з визначення вартості матеріального збитку, завданого позивачу, як власнику колісного транспортного засобу «DAEWOO Lanos», державний номерний знак [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] складає 18 115,54 грн., згідно висновку експерта №686М від 04.01.2023 року та вартість послуг експерта за наданий висновок складає 3000 грн, сплаченої позивачем за квитанцією \~ \~ \~ \~У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, надав суду пояснення аналогічні викладеним вище. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце слухання справи повідомлялася у встановленому законом порядку за місцем реєстрації, причини неявки суду не повідомляв, відзив на позовну заяву не надходив,\~а тому суд за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Відповідно до ст.283 ЦПК України, відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу. Відповідно до положень п. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Більше того, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду);\~\~характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші). Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням\~ст.280 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши надані докази у їх сукупності приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та про задоволення позову, виходячи з наступного. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. \~Статтею 16\~ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. \~\~\~\~Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. \~\~\~Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13\~ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. \~\~\~\~Згідно ч.3 ст.12\~ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. \~\~\~Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. \~\~Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. \~\~Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. \~\~Статтями 78, 81\~ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ході судового розгляду встановлено, що 09.11.2022 року, приблизно о 20 год. 30 хв., у м. Харкові по пр-ту Тракторобудівників, 1Б за участю транспортного засобу «Lancia Thema», державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля «DAEWOO Lanos», державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] сталася дорожньо-транспортна пригода. Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, завдані матеріальні збитки. На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність позивача та відповідача не була застрахована відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до постанови Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22.12.2022 року, по справі № 645/1205/22 ДТП сталося внаслідок здійсненням водієм [PERSON] адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КпАП, яка набрала законної сили. З зазначеної постанови також вбачається, що дорожньо транспортна пригода відбулася через порушення водієм [PERSON] п.п. 13.1, 2.3б, 11.4\~ПДР\~України. У відповідності до ч.4, ч.5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній справі або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи, проте, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Згідно з ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, заподіяна майну фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. На підставі ч.2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності) володіє транспортним засобом, використання якого створює підвищену небезпеку. На підставі ст.1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. У абз. 1 п. 4 Ухвали Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування збитку» з подальшими змінами і доповненнями від 8 липня 1994 р. № 7, від 30 вересня 1994 г. № 11(далі по тексту ППВС України № 6) вказано, що джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати яку-небудь діяльність, здійснення якої створює підвищену вірогідність спричинення шкоди через неможливість контролю за нею людиною. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, повинна наступати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих особливостей. У абз. 2 і 3 п. 4 ППВС України № 6 вказане, що під власником джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, які здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки через право власності, повного господарського ведення, оперативного управління або по інших підставах (договори оренда, довіреність і т.п.). Не вважається власником джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальність за збиток перед потерпілим особу, яка управляла джерелом підвищеної небезпеки через трудові відносини з власником цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т.п.). За результатами проведення транспортно-товарознавчого дослідження з визначення вартості матеріального збитку, завданого позивачу, як власнику колісного транспортного засобу «DAEWOO Lanos», державний номерний знак [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] складає 18 115,54 грн., згідно висновку експерта №686М від 04.01.2023 року. Як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивачем були понесені наступні витрати: сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1073 грн. 60 коп., а також вартість послуг з оцінки завданої шкоди у розмірі 3000 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved