Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

Позивач звернувся до Ізяславського районного суду Хмельницької області із позовом, у якому просить стягнути з відповідача на його користь, у відшкодування суми заподіяних збитків 20000 гривень матеріальної шкоди, 30000 гривень моральної шкоди, а також судові витрати, понесені ним у цій справі. В обґрунтування заявлених вимог позивач зіслався на те, що 03 березня 2023 року близько 18 год. 30 хв. [PERSON] , перебуваючи на сходинковому майданчику другого поверху житлового будинку, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, з метою заподіяння тілесних ушкоджень [PERSON] , умисно наніс останньому два удари кулаком правої руки по обличчю - у ділянку носа, внаслідок чого спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді чотирьох саден на шкірі носа,які за своїм характером відносяться до тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості. Вироком Ізяславського районного суду Хмельницької області від 10 березня 2023 року № 675/428/23 [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 ч. 1 КК України, призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 грн. Позивач стверджує, що протиправні дії [PERSON] потягли за собою необхідність відновлення стану здоров`я та лікування, на яке було витрачено грошові кошти. Крім того, позивач протягом двох місяців проходив реабілітацію за місцем проживання, перебував під наглядом лікаря, вживав необхідні для відновлення здоров`я ліки. Позивач оцінює завдану матеріальну шкоду в розмірі 20 000 гривень. Хід життя позивача був порушений. До теперішнього часу позивач не може у повному обсязі займатися своїми звичними заняттями, перебуває в пригніченому стані, часто бувають нервові зриви. Наслідки події, що сталася, потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу, обумовили необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів. Наслідки перенесеної моральної травми привели до появи негативних психосоматичних та психоемоційних змін: порушення сну, швидка втомлюваність, пасивність, знижений настрій, пригніченість, нервозність, дратівливість, образливість, чутливість, реакції замикання, фіксованість на негативних переживаннях, емоційна напруга, насторога, невпевненість у собі, тривога з приводу майбутнього. Все це змінило уклад його життя та перспективи на майбутнє. Були порушені актуальні життєві плани, погіршені можливості побудови та реалізації нових життєвих перспектив і трудових планів та продуктивної самореалізації. Розмір моральної шкоди, (фізичний біль та тривалі душевні страждання), позивач оцінює в розмірі 30 000 гривень. Вважає, що саме така сума достатня і необхідна для відновлення попереднього морального стану або принаймні його поліпшення. Згідно попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат на правову допомогу адвоката, сума витрат на правову допомогу становить 10 000 (десять тисяч гривень). Таким чином, додатково з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в сумі 1073,60 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Кучерук Т.М. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечив. Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши та оцінивши в судовому засіданні письмові докази в їх сукупності, встановивши таким чином фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку, що позов слід задоволити частково, враховуючи таке. Відповідно до змісту ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ст.ст.1-4 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України), завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України, окрім іншого передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому, статтею 12 ЦПК України установлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом установлено, що вироком Ізяславського районного суду Хмельницької області від 10.03.2023 року [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 ч. 1 КК України, призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 грн. Згідно вироку, 03 березня 2023 близько 18 год. 30 хв. [PERSON] , перебуваючи на сходинковому майданчику другого поверху житлового будинку, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, з метою заподіяння тілесних ушкоджень [PERSON] , умисно наніс останньому два удари кулаком правої руки по обличчю - у ділянку носа, внаслідок чого спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді чотирьох саден на шкірі носа,які за своїм характером відносяться до тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості, Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, вирок Ізяславського районного суду Хмельницької області від 10.03.2023 року є обов`язковим для суду при розгляді цієї цивільної справи в питанні, чи мали місце протиправні дії [PERSON] щодо [PERSON] та чи вчинені вони відповідною особою. З огляду на приписи ч.6 ст.82 ЦПК України ті обставини, що [PERSON] було вчинено кримінальний проступок, передбачений ст.125 ч.1 КК України при обставинах, викладених у вироку суду від 10.03.2023 року, доказуванню не підлягають. Щодо позовної вимоги [PERSON] про стягнення у його користь з [PERSON] матеріальної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, шляхом стягнення з відповідача грошових коштів, суд зазначає таке. Згідно з ч.7 ст.128 КПК України, особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Частиною 1 статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Для відшкодування шкоди за правилами ст.1166 ЦК України необхідно довести такі факти: - неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; - наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки ст.22 ЦК України); - причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; - вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, враховуючи зміст статті 1166 ЦК України, цивільно-правова відповідальність юридичної або фізичної особи за завдану майнову шкоду настає за умови доведеності всіх елементів складу цивільного правопорушення: наявності шкоди, протиправності дій заподіювача шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою і вини у заподіянні шкоди. Відтак, відсутність хоча б одного елемента складу цивільного правопорушення виключає настання цивільної відповідальності. При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. Відповідно до частини 2 ст.1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Тобто частина 2 цієї статті встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин). Відповідно до ч.1 ст.1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. У позовній заяві позивач стверджує, що протиправними діями [PERSON] йому завдано матеріальної шкоди на суму 20000 грн., адже вінпротягом двох місяців проходив реабілітацію за місцем проживання, перебував під наглядом лікаря, вживав необхідні для відновлення здоров`я ліки Однак, жодними матеріалами справи такі доводи позивача не підтверджуються. Будь-яких доказів на підтвердження матеріальних витрат, які [PERSON] поніс для відновлення свого здоров`я, до матеріалів справи не додано, а тому у задоволенні позовної вимоги про відшкодування матеріальної шкоди слід відмовити. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення на його користь з відповідача моральної шкоди, суд зазначає таке. Суд, вирішуючи даний позов, враховує, що позивач [PERSON] внаслідок протиправних дій відповідача [PERSON] , справді отримав легкі тілесні ушкодження, що спричинило його короткочасний розлад здоров`я. Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення їх прав. Частина друга вказаної статті передбачає, що моральна шкода, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого, або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Зокрема моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п.9 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, ураховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного та фізичного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз (правова позиція Верховного Суду України № 6-28008св10 від 13.07.2011 року). З огляду на зазначене та обставини справи, суд вважає, що в даному конкретному випадку факт заподіяння відповідачем моральної шкоди позивачам є безсумнівним, а її наслідки у вигляді душевних страждань позивача залежать від особливостей його емоційно-розумового сприйняття, внаслідок неправомірних дій відповідача та перенесених ним у зв`язку з цим страждань. Суд також бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка склалась в цій сфері, а саме, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом і у практиці ЄСПЛ приймаються до уваги різні обставини як такі, що заподіюють моральну шкоду: незручності, викликані негативним впливом на здоров`я; стурбованість і тривога через те, що ситуація триває довго; глибоке відчуття несправедливості, викликане тривалим невиконанням судового рішення; розчарування тощо (Мілазі проти Республіки Італії від 25.06.1987 р., Лопес Остра проти Іспанії від 09.12.1994 р., Цимерман і Штайнерн проти Швейцарської Конфедерації від 13.07.1983 р., Жовнер проти України від 29.06.2004 р., Полтораченко проти України від 18.01.2005). Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує стан здоров`я позивача, характер та обсяг моральних страждань, яких він зазнав внаслідок заподіяної йому відповідачем шкоди, тривалість негативних наслідків, не вжиття заходів до відшкодування моральної шкоди відповідачем. Звертаючись до суду із вимогою про стягнення з відповідача моральної шкоди, позивач оцінив її у розмірі 30000 гривень. Однак, позивачем у повній мірі не доведено підтвердження заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, викликаних діями відповідача у заявленому розмірі відшкодування моральної шкоди. Водночас, при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує характер та ступінь діяння особи, яка заподіяла шкоду, моральні страждання позивачів та інші наслідки даних обставин, та виходячи з засад розумності та справедливості, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5000 грн., оскільки такий розмір на думку суду є достатнім для відновлення порушених прав позивача. Зазначений розмір відшкодування є не більш, ніж достатнім для розумного задоволення позовних вимог позивача щодо відшкодування моральної шкоди і не призводить до його збагачення, а тому позов в частині стягнення моральної шкоди підлягає до часткового задоволення. Щодо розподілу судових витрат у цій справі, суд зазначає таке. Згідно зі ст. ст. 133, 137 ЦПК України та ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», судові витрати на правничу допомогу це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Оформленими у встановленому законом порядку документами, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, є квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки. Згідно з п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до ч.ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Враховуючи зазначене вище, а також прийняте у цій справі рішення, суд доходить висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 гривень. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач на підставі пунктів 6 та 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору у цій справі. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За таких обставин, з відповідача слід стягнути судовий збір в розмірі 178 грн. 20 коп.

Outcome: partial