Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-02 00:00:00

18.01.2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] та просить суд визнати за [PERSON] право на житло у квартирі [ADDRESS] як члена сім`ї наймача; зобов`язати [PERSON] укласти з [PERSON] безстроковий договір найму квартири [ADDRESS] як з членом сім`ї померлого квартиронаймача. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що [PERSON] протягом тривалого часу постійно проживає в квартирі [ADDRESS] , як член сім`ї основного квартиронаймача. Зазначену квартиру на підставі ордеру №475 від 24.06.176 року виданого виконкомом ЛМР на підставі рішення №178 від 27.04.1976 року надано для постійного користування [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( [PERSON] ), у якій вони проживають постійно з дня її надання. Іншого житла родина немає. Вказує на те, що під час розгляду справи 466/10084/19 їй стало відомо, що на підставі рішення Шевченківського районного народного суду м.Львова від 23.01.1992р. право власності на будинок [ADDRESS] визнано за [PERSON] . Основний квартиронаймач [PERSON] померла у 1988 році, також померли і батьки позивачки, які погоджувалися на добровільне її проживання у квартирі та не заперечували щодо її реєстрації за місцем проживання, однак [PERSON] заперечував, а тому змушена звернутися до суду за захистом порушеного права. Ухвалою від 19.01.2022 суд прийняв до розгляду позовну заяву та відкрив провадження у справі, вирішив проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 17.02.2022 відповідач подав письмовий відзив на позовну заяву. В обґрунтування відзиву зазначає, що він є власником спірної квартири та заперечує щодо поселення та проживання [PERSON] в будинку та укладення договору найму. Вказує на те, що заявлений позов спрямований на порушення права власності його та членів його сім`ї. Просить відмовити в позові. 22.02.2023 [PERSON] подала відповідь на відзив. Просить позов задовольнити /арк.спр.42-44/. 09.06.2022 [PERSON] подав письмові пояснення. Просить відмовити у задоволенні позову /арк..спр.67-75/. 04.04.2023 [PERSON] подав письмовий відзив на позовну заяву /арк.спр.146-148/. Ухвалою від 04.05.2022 у задоволенні клопотання від 04.05.2022 відповідача [PERSON] про зупинення провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Львівська міська рада про визнання права на житло суд відмовив. Ухвалою від 24.06.2022 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив судовий розгляд справи по суті. Ухвалою від 30.11.2022 суд повернувся з`ясування обставин у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа Львівська міська рада про визнання права на житло для з`ясування коло співвласників будинку за адресою: [ADDRESS] ,ос. з метою визначення їх процесуального статусу та відношення до позову. Ухвалою від 27.04.2023 суд залучив до участі у даній справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач та представник - адвокат Сірий А.В. позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та адвокат Галас Ж.Т. просили у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав викладених у письмовому відзиві на позовну заяву. Третя особа [PERSON] заперечила щодо задоволення позову. Треті особи Львівська міська рада, [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не прибули, причин неприбуття суду не повідомили, заяв про відкладення судового засідання не надходило, письмових пояснень ними подано не було. Заслухавши думку позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, третю особу, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд приходить такого. Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень, викладених у ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст.76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд встановив такі обставини справи. На підставі ордеру №475 від 24.06.1976 року, виданого виконкомом Львівської міської ради народних депутатів у відповідності до рішення №178 від 27.04.1976 року, надано для постійного користування квартиру [ADDRESS] [PERSON] (основний квартиронаймач), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( [PERSON] ) /арк.спрю5/ [INFO] померла [PERSON] та [INFO] помер [PERSON] , батьки позивачки, а [INFO] померла [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть, копії яких містяться в матеріалах справи /арк.спр.5,6,7/. Право власності на будинок [ADDRESS] визнано за [PERSON] на підставі рішення Шевченківського районного народного суду м.Львова від 23.01.1992 р. Відповідно до Реєстраційного посвідчення, виданого Львівським БТІ у м.Львові 16.06.1998 року, будинок [ADDRESS] в цілому зареєстрований за [PERSON] на праві особистої власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] /арк.спр.33/. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що знайома з позивачкою, з нею працювала на одній роботі. Тепер проживають поряд через дорогу. Проживає в окремій квартирі будинку [ADDRESS] разом з сином. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він знайомий з сімєю позивачки, знав її батьків. Сімя проживала у трьохкімнатній квартирі будинку на першому поверсі. [PERSON] в певний період часу в будинку не проживала, тепер проживає зі сином. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта власником будинку [ADDRESS] є [PERSON] , розмір частки 1/4 /арк.спр.138-139/. Згідно договору дарування 3/4 частин житлового будинку від 10.02.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Попович О.С. співвласниками будинку [ADDRESS] є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] /арк.спр.140-143/. Щодо норм права, які підлягають застосуванню. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Стаття 41 Конституції України визначає, що право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17 липня 1997 року, визначено, що кожна фізична чи юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, які передбачені законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. 328, 392 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Так, Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. За змістом ст.810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч.1 ст. 816 ЦК України у договорі найму житла мають бути вказані особи, які проживатимуть разом із наймачем. Ці особи набувають рівних з наймачем прав та обов`язків щодо користування житлом. Згідно з ч.1 ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч.1 ст.106 ЖК УРСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Згідно з п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Разом з тим, позивач при зверненні до суду позивається лише до одного з співвласників спірного будинку, що може призвести до порушення прав інших співвласників. Як зазначено вище співласниками будинку [ADDRESS] вже на час звернення до суду з позовом в частках 1/4 кожен були [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (арк.спр.137-143). Як вбачається з п.2,3 договору дарування 3/4 частин житлового будинку від 10.02.2021 року відчужуваний будинок належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.05.1998 року, Дозволу на виконання будівельних робіт № 159/06 від 05.04.2006 року. Відповідно до технічного паспорта,житловий будинок і цілому складається з восьми житлових кімнат, їдальні, вітальні, площею 205,0 кв.м. та 4-х кухонь. Загальна площа будинку - 476,5 кв.м. Отже, відсутні дані щодо наявності у будинку кв. [ADDRESS] . Відповідно до ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю.

Outcome: dismissed