Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача ПАТ «Мегабанк», треті особи [PERSON] , Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживачів, шляхом визнання кредитного договору недійсним та вчиненим під впливом обману. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 11.09.2007 між ним та ПАТ «Мегабанк» було укладено кредитний договір № 21-19 ПВ/2007, за умовами якого йому було надано споживчий кредит у сумі 49 500 дол. США строком з 11.09.2007 до 10.09.2017, із сплатою процентів у розмірі 14,5 % річних. Повернення кредиту передбачалось здійснювати позичальником у відповідності до графіку погашення кредиту, який оформлено Додатком № 1 від 11.09.2007 до кредитного договору № 21-19 ПВ/2007, ануїтетними платежами розмір яких становив 455 дол. США з початком оплати від місяця вересня 2008 року до місяця вересня 2017 року, останній платіж по якому становив 360 дол. США. Від моменту укладення спірного кредитного договору по вересень місяць 2018 року він здійснював оплату за договором сплативши суму 24000 дол. США. 02.10.2018 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області було відкрито провадження у справі № 607/17860/18 за позовом ПАТ «Мегабанк» до нього та [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором. При цьому походження суми, яку зазначив до стягнення банк пояснити не міг, розрахунків належних не надав, а відтак судом було призначено судову - економічну експертизу, за наслідками якої експертами було складено висновок № 36/1403/1404/21-22 від 22.12.2021. Ознайомившись із висновком судово-економічної експертизи позивач виявив та з`ясував, що істотні умови кредитного договору № 21-19 ПВ/2007, про які його переконували працівники банку та які були зазначені в договорі не відповідають дійсності, а саме, такі істотні умови, як відсоткова ставка, порядок погашення тіла кредиту, порядок погашення відсотків кредиту і відсотків на справді були іншими ніж ті, які зазначались в договорі. Зокрема, як було виявлено судовим експертом та зазначено у експертному висновку, реальна відсоткова ставка за спірним кредитним договором становить 19,4 %, що не відповідає відсотковій ставці вказаній у договорі. Із отриманого експертного висновку позивач також довідався, що при рознесенні коштів із основного - транзитного рахунку на субрахунки для зарахування за відсотки та тіло кредиту, розподілення коштів для зарахування тіла кредиту та відсотків здійснювалось не вірно та не відповідно до умов зазначених у договорі. Тим самим вдійсності було порушено ануїтетну природу кредитного договору № 21-19 ПВ/2007 від 11.09.2007, що є істотною умовою самого договору. Окрім цього в порушення вимог постанови НБУ від 10.05.2007 № 168 «Про затвердження правил надання банками інформації споживачам про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», розрахунок сукупної вартості з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача у кредитному договорі та матеріалах справи відсутній. Позивач звертає увагу, що підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом обману, є умисел у діях однієї зі сторін правочину, яким в даному випадку є незаконне та приховане завищення ПАТ «Мегабанк» суми щомісячного ануїтетного платежу за спірним кредитним договором, що призводить до кращих умов для Банку та водночас збільшення витрат для нього, та порушує його права та інтереси. Позивач зазначає, що ніяк не міг знати про те, що процентна ставка у договорі не відповідає реальній та, що щомісячний платіж за кредитним договором № 21-19 ПВ/2007 від 11.09.2007, розрахований не вірно, а розрахунки сум ануїтетних платежів не відповідають математичній природі ануїтетного кредитного договору. Таким чином, факт приховування важливої інформації про невідповідність встановленим між сторонами у договорі умовами до фактично встановлених з метою отримання прихованого прибутку, в даному випадку є умислом в діях ПАТ «Мегабанк». На підставі вищевикладеного, позивач вважає, що кредитний договір № 21-19 ПВ/2007 від 11.09.2007 є недійсним на підставі ст. 230 ЦК України та ч. 1, 2, 6 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач приховав від нього під час укладення спірного кредитного договору фактичний розмір його фінансової відповідальності, відтак такий було укладено ним під впливом обману який мав місце зі сторони ПАТ «Мегабанк», а тому просить суд визнати недійсним, вчиненим під впливом обману кредитний договір № 21-19 ПВ/2007 від 11.09.2007, який було укладено між ПАТ «Мегабанк» та [PERSON] . Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.10.2022 відкрито провадження у вказаній справі та призначено розгляд справи у порядку загального провадження. 03.11.2022 судом зареєстровано відзив на позовну заяву поданий представником відповідача ПАТ «Мегабанк» - адвокатом Кульбій - Кухар Ю.В., з якого вбачається, що ознайомившись з позовом відповідач вважає, що такий, що не підлягає до задоволення. Так, при укладені спірного кредитного договору позивача [PERSON] було ознайомлено із переліком документів, необхідних для оформлення кредитного договору та договорів забезпечення, детальним розписом сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, що підтверджується підписом позивача на «Умовах кредитування». Також при укладенні договору АТ «МЕГАБАНК» надав позичальнику графік погашення заборгованості за кредитом і ознайомив з умовами повернення коштів, проти чого позивач [PERSON] не заперечив. Звертає увагу, що в провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області знаходиться справа № 607/17860/18 за позовом АТ «Мегабанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №21-19ПВ/2007 від 11.09.2007, в межах розгляду якої судом буде оцінка оспорюваному в цій справі кредитному договору. Відтак, з огляду на стану практику Верховного суду відповідач вважає, що якщо [PERSON] вважає, що підстави для стягнення із нього заборгованості за кредитним договором відсутні, він має доводити свої заперечення проти вимог Банку в справі № 607/17860/18, що і буде вірним способом захисту у даному випадку. При укладенні 11.09.2007 оспорюваного позивачем кредитного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх його істотних умов. Підписавши договір, позивач засвідчив, що він погодився з його умовами, правовими наслідками та порядком здійснення розрахунків, прийняв на себе зобов`язання щодо його виконання та в подальшому частково виконав обов`язки, покладені на нього цим договором, та своєї згоди на укладення договору не відкликав. Отже, позивач був повідомлений в письмовій формі про всі умови споживчого кредитування в АТ «МЕГАБАНК» та орієнтовну сукупну вартість кредиту. В день підписання оспорюваного правочину Позивач отримав передбачену даним договором суму кредиту, а також отримав примірник кредитного договору, що давало йому додаткову можливість детально вивчити його умови та протягом 14 днів з дня отримання кредиту відмовитись від даної послуги, що передбачено п. 6 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», однак [PERSON] цього не зробив та використав кредитні кошти Відповідач зауважує, що позивач стверджуючи про визнання правочину недійсним, має надати належні та допустимі докази щодо наявності обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на хибність його волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Відповідач звертає увагу, на безпідставність тверджень позивача [PERSON] про наявність при укладенні оспорюваних договорів фактів несправедливих умов цих правочинів, оскільки впродовж багатьох років договірні умови влаштовували позичальника, позивач їх не оспорював, не звертався за відповідними роз`ясненнями до контрагента, а тому наявне вільне волевиявлення на укладення кредитного договору. Також відповідач зауважує, що позивачем пропущено строк позовної давності, так як оспорюваний позивачем кредитний договір №21-19ПВ/2007 укладено 11.09.2007 та саме з цієї дати розпочався перебіг строків позовної давності щодо вимог про визнання недійсним цього правочину та сплив 12.09.2010. Водночас, з позовною заявою про визнання недійсним кредитного договору позивач звернувся 28.09.2022, тобто поза межами строків позовної давності. Таким чином відповідач звертається до суду із заявою про застосування строку позовної давності. Окрім цього, відповідач вважає, що висновок судово-економічної експертизи Тернопільського відділення КНДІСЕ № 36/1403/1404/21-22 від 22.12.2021 на який посилається позивач є необґрунтованим, неповним, містить помилки та не відповідає матеріалам справи, експертиза була проведена неякісно, містить суперечності, експертом не досліджені всі надані докази, а отже, наявні підстави для визнання висновку експертів за результатами проведення судово-економічної експертизи № 36/1403/1404/21-22 від 22.12.2021 неналежним та недопустимим доказом у справі. На підставі викладеного, відповідач просить суд визнати висновок експертів за результатами проведення судово-економічної експертизи № 36/1403/1404/21-22 від 22.12.2021 неналежним та недопустимим доказом у справі №607/13223/22; застосувати строки позовної давності у справі № 607/13223/22; відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.11.2022, залучено до участі у даній у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Фонд гарантування вкладів фізичних осіб. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.01.2023, відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Гриб О.В. про об`єднання справ в одне провадження. Закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. 20.01.2023 судом зареєстровано пояснення подані представником третьої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Кустовою Т.В., згідно яких Фонд гарантування вважає, що він не підлягає до задоволення з огляду на наступне. Так, спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним та відповідало їх внутрішній волі; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, зокрема надання позичальнику кредиту. Разом із тим, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому частково виконував його умови. Відтак, позивачем не надано доказів того, що Кредитний договір № 21-19ПВ/2007 є недійсним, а звернення до суду з вказаними позовними вимогами, лише після звернення до суду АТ «МЕГАБАНК» з позовом про стягнення кредитної заборгованості, свідчить лише про намагання позивача ухилитись від виконання прийнятих на себе зобов`язань. Окрім цього, беручи до уваги, що спірний кредитний договір № 21-19ПВ/2007 був укладений 11.09.2007, строк позовної давності щодо вимог про визнання його недійсним сплив 12.09.2010. Також з посиланням на практику Верховного суду звертає увагу, що в провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області знаходиться справа № 607/17860/18 за позовом АТ «Мегабанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №21-19ПВ/2007 від 11.09.2007, а тому відповідно в межах розгляду вказаної справи судом буде надана оцінка оспорюваному кредитному договору. З огляду на викладене просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник позивача - адвокат Недокус В.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача ПАТ «Мегабанк» - адвоката Кульбій - Кухар Ю.В. в судовому засіданні заперечила з приводу позовних вимог та просила відмовити у їх задоволенні з підстав викладених у відзиві на позов. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялась належним чином. Про причини неявки суду не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи не подавала. Представник третьої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Кустова Т.В. в судовому засіданні заперечила з приводу позовних вимог та просила відмовити у їх задоволення з підстав викладених у письмових поясненнях. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав: Судом встановлено, що 11.09.2007 ВАТ «Мегабанк» (далі - Кредитодавець) та [PERSON] (далі - Позичальник) та уклали кредитний договір № 21-19ПВ/2007, відповідно до умов якого Кредитодавець зобов`язався надати Позичальникові грошові кошти на споживчі цілі у розмірі 49 500,00 доларів США на строк з 11.09.2007 до 10.09.2017, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти у розмірі 14,5 % річних. Сторони погодили, що повернення кредиту здійснюється Позичальником згідно з графіком погашення кредиту, наведеним в Додатку № 1 до Договору, який є невід`ємною його частиною. Вказаний договір підписаний представником ВАТ «Мегабанк» та [PERSON] шляхом проставляння особистого підпису на кожній сторінці договору. За змістом п.п. 4.1, 4.2, 4.3 Розділу Розділу 4 «Порядок нарахування та сплати процентів комісійних винагород» Договору, нарахування процентів за користування кредитом проводиться з 1-го по останній календарний день звітного місія, виходячи з фактичних залишків заборгованості за позичковим рахунком, фактичної кількості днів у місяці, 360 днів у році та процентної ставки, передбаченої Договором. При цьому день видачі та день повернення кредиту вважаються одним днем (метод визначення днів для нарахування процентів «факт/360»). Проценти за користуванням кредитом сплачуються Позивальником щомісяця, но пізніше двадцять п`ятого числа місяця, наступного за звітним, а також в день повернення кредиту, на рахунок нарахованих доходів Кредитодавця, обумовлений п.3.1.2. Договору. За користування кредитом понад строку, вказаного у пункті 1.1. Договору, Кредитодавець нараховує, а Позичальник оплачує проценти в розмірі 0,1 процента річних. Як вбачається з Додатку № 1 до Кредитного договору № 21-19ПВ/2007 від 11.09.2007 - Графіку погашення кредиту, сторони погодили терміни сплати заборгованості, суми погашення кредиту (в дол. США) та залишок кредиту після погашення чергового платежу, про що свідчать підписи представника ВАТ «Мегабанк» та [PERSON] . Згідно з умовами кредитування, які підписані 04.09.2007 [PERSON] , сума кредиту становить 49 500,00 доларів США, строк кредитування на 120 місяці, мета кредиту - на споживчі цілі, кредит забезпечений нерухомим майном та порукою фізичної особи, процента ставка становить 14,50% річних. Орієнтовний розрахунок витрат Позичальника за кредитом: максимальний щомісячний платіж (кредит і %) - 1031,06 доларів США, сума одноразової комісії - 495,00 доларів США; страхування застави - 1084,71 грн; Максимальна сума процентів за весь період користування кредитними коштами 37 212,93 доларів США; подорожчання - 75,18%; сума кредиту на яку може розраховувати Позичальник виходячи з його середньомісячних доходів та витрат: 66 493,66 доларів США. Відповідно до Додаткового договору від 01.11.2007 до Кредитного договору № 21-19ПВ/2007 від 11.09.2007, ВАТ «Мегабанк» та [PERSON] погодили внести наступні зміни до Кредитного договору № 21-19ПВ/2007 від 11.09.2007: Пункт 4.2 Розділу 4 «Порядок нарахування та сплати процентів комісійних винагород» викласти у новій реакції: «4.2. Проценти за користування Кредитом сплачуться Позичальником щомісяця, не пізніше двадцять п`ятого висла місяця, наступного за звітним, а також в день повного повернення Кредиту»; Доповнити розділ 4. «Порядок нарахування та сплати процентів і комісійних винагород» кредитного договору пунктом 4.7, наступного змісту: 4.7. Повернення Кредиту, сплата процентів за користування ним, комісій здійснюється шляхом внесення грошових коштів на рахунок № [NUMBER] »; Інші умови договору залишаються без змін. Договір складено у двох примірниках по одному для кожної із сторін. Договір набирає чинності з дати його підписання. 06.08.2008 між ВАТ «Мегабанк» та [PERSON] було укладено Договір № 1 про внесення змін до Кредитного договору № 21-19ПВ/2007 від 11.09.2007, відповідно до умов якого, сторони домовились внести наступні зміни до кредитного договору № 21-19ПВ/2007 від 11.09.2007, а саме: Виключити із Розділу 5 «Особливі умови» пункти 5.1 та 5.2, з відповідною зміною порядкової нумерації пунктів розділу; Розділ 9 «Юридичні адреси та реквізити сторін» вважати розділом 10; Розділ 9 викласти у наступний редакції: «9. Третейське застереження»: «31. Всі спори, що виникають за цим Договором між Сторонами, розглядаються Постійно діючи Третейським сумом при Асоціації «Слобожанська Перспектива" (далі - Третейський суд) у відповідності його Регламентам. Сторони погоджуються, що розгляд спорів у Третейському суді буде здійснюватися одноособово (колегіально у складі 3 судів за клопотанням однієї із Сторін Договору). Сторони доручають Голові Третейського суду призначати третейського (ких) суддю(ів) зі списку суддів Третейського суду. Сторони ознайомлені з Регламентом Третейського суду.». Цей договір про внесення змін набуває чинності з дня підписання її сторонами. Також 12.01.2015 між ПАТ «Мегабанк» та [PERSON] було укладено Договір про внесення змін до Кредитного договору № 21-19ПВ/2007 від 11.09.2007, за умовами якого, сторони домовились внести зміни до кредитного договору № 21-19ПВ/2007 від 11.09.2007, зокрема: додаток № 1 до кредитного договору викласти в наступні редакції (додається): пункт 4.2. Розділу 4. «Порядок нарахування та сплати процентів і комісійних винагород» викласти в наступній редакції: «Проценти за користування кредитом сплачуються Позичальником щомісяця, не пізніше двадцять п`ятого числа місяця, наступного за звітним, а також в день повного повернення Кредиту. Проценти та користування кредитом за період, починаючи з січня 2011 року сплачуються Позичальником у наступному порядку: нараховані проценти за користування позикою за період з січня 2011 року по лютий 2017 року мають. бути сплачені не пізніше 31.03.2017; починаючи з березня 2017 року проценти з користування позикою мають бути сплачені не пізніше двадцять п`ятого числа місяця, наступного за звітним. Цей договір набуває чинності з дня підписання його сторонами. У судовому засіданні встановлено, що в провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває цивільна справа № 607/17860/18 за позовом ПАТ «Мегабанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості та штрафу за кредитним договором № 21-19ПВ/2007 від 11.09.2007. Відповідно до висновку експертів № 36/1403/1404/21-22 від 22.12.2021 за результатами проведення судово - економічної експертизи у цивільній справі № 607/17860/18, в результаті проведеного дослідження встановлено, що документально підтверджується відображені у банківській документації фінансові операції проведенні ПАТ «Мегабанк» щодо зарахування оплати позичальником [PERSON] коштів, перерахованих ним в погашення кредиту по тілу та відсотках за користування кредитними коштами за Кредитним договором № 21-19ПВ/2007 від 11.09.2007 (зокрема при рознесенні коштів із основного транзитного рахунку на субрахунки для зарахування за відсотки та тіла кредиту). За період з 01.09.2007 по 27.03.2017 [PERSON] сплачено тіло кредиту у сумі 5136,45 дол. США, сума нарахованих відсотків становить 63591,70 дол. США. Сума сплати відсотків - 25211,55 дол. США Заборгованість по тілу кредиту становить 38380,15 дол. США, по відсотках 44363,55 дол. США. Виходячи із розрахунку заборгованості і штрафу, наведених Позивачем ПАТ «Мегабанк» у позовній заяві і додатках до неї, реальна відсоткова ставка за Кредитним договором № 21-19 ПВ/2007 від 11.09.2007 становить 19,4% Дана відсоткова ставка не відповідає відсоткові ставці вказаній в договорі. Згідно з ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч.2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Останні щодо кредитного договору встановлені ст. ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами кредитного договору виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Оскільки, позивачу, як фізичній особі, було надано кредит на споживчі цілі, тобто позивач є споживачем фінансової послуги, а тому при розгляді даних правовідносин необхідно застосовувати ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закон України «Про споживче кредитування» та інші нормативно - правові акти, які регулюють вказані правовідносини, що виникли та існують між сторонами. Закону України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. За змістом ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин), договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Статтями Закону України «Про захист прав споживачів» визначено відповідальність суб`єкта господарювання, яка не містить положень про такі наслідки як недійсність договору. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Підстави для визнання недійсним договору також передбачено у статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Частиною шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що недійсними є правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає наступне: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Нечесна підприємницька практика забороняється (частина перша статті 19 Закону). Згідно з частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману є нечесною підприємницькою практикою. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, що не суперечить практиці Верховного Суду», судам було роз`яснено, що ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Отже, обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Таким чином, обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів» позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог. Позивачем не надано суду жодних доказів умисного введення відповідачем його в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину та доказів самого факту омани. Так, заявляючи позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним, позивач посилається на те, що реальна відсоткова ставка за спірним кредитним договором становить 19,4 %, що не відповідає відсотковій ставці вказаній у договорі та що при рознесенні коштів із основного - транзитного рахунку на субрахунки для зарахування за відсотки та тіло кредиту, розподілення коштів для зарахування тіла кредиту та відсотків здійснювалось не вірно та не відповідно до умов зазначених у договорі, а також те, що розрахунок сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача у кредитному договорі та матеріалах справи відсутній. За результатами розгляду справи судом встановлено, що оспорюваний кредитний договір № 21-19ПВ/2007 від 11.09.2007 був підписаний сторонами, які досягли згоди з приводу з усіх істотних умов договору: мети, суми та строків кредиту, умов та порядку його видачі та погашення, видів забезпечення зобов`язань позичальника, процентних ставок, порядку оплати за кредит, порядку зміни та припинення дії договору, відповідальності сторін за невиконання або неналежне виконання договору. Спірний договір було укладено у письмовій формі сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. До кредитного договору сторонами було підписано графік погашення кредиту. [PERSON] на момент укладення оспорюваного договору не пред`являв додаткових вимог щодо умов оспорюваного правочину. Виконуючи приписи статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», банк ознайомив позичальника [PERSON] під підпис з діючими умовами кредитування, які містять відомості про суму кредиту та мету кредитування, строк кредитування, номінальну відсоткову ставку та метод розрахунку процентів, суми платежів за розрахунковими періодами протягом всього строку кредитування із зазначенням розподілу коштів щомісячного платежу на погашення основної суми кредиту та процентів за користування кредитом. Водночас, при укладанні кредитного договору позичальник [PERSON] був обізнаний про вищезазначені договірні умови і свідомо погодився з ними, про що свідчить підпис на договорі без будь-яких зауважень чи застережень щодо його умов. Позивач як під час укладення кредитного договору, так і в подальшому жодних заперечень щодо його умов не заявляв, незгоду з окремими пунктами кредитного договору не висловлював, не здійснював дій щодо відмови від договору і, відповідно, не вважав веденим себе в оману банком. Щодо тверджень позивача, про відсутність розрахунку сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача у кредитному договорі, то суд такі відхиляє та звертає увагу, що в умовах кредитування, які підписані [PERSON] , наведено орієнтовний розрахунок витрат Позичальника за кредитом, зокрема зазначено: максимальний щомісячний платіж (кредит і %) - 1031,06 доларів США, сума одноразової комісії - 495,00 доларів США; страхування застави - 1084,71 грн; Максимальна сума процентів за весь період користування кредитними коштами 37 212,93 доларів США; подорожчання - 75,18%; сума кредиту на яку може розраховувати Позичальник виходячи з його середньомісячних доходів та витрат: 66 493,66 доларів США. З приводу доводів позивача щодо того, що висновком № 36/1403/1404/21-22 від 22.12.2021 за результатами проведення судово-економічної експертизи, встановлено, що реальна відсоткова ставка за спірним кредитним договором становить 19,4 %, що не відповідає відсотковій ставці вказаній у договорі та що при рознесенні коштів із основного - транзитного рахунку на субрахунки для зарахування за відсотки та тіло кредиту, розподілення коштів для зарахування тіла кредиту та відсотків здійснювалось не вірно та не відповідно до умов зазначених у договорі, то суд звертає увагу, що не зазначення у кредитному договорі реальної процентної ставки не є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Такі обставини враховуються при перевірці правильності розрахунку кредитної заборгованості та на дійсність правочину не впливають. До такого висновку прийшов Верховний суд у постанові від 30.06.2023 у справі №185/8140/15-ц (провадження № 61-1151св23). Висновок експерта за результатами проведення судово - економічної експертизи № 36/1403/1404/21-22 від 22.12.2021, на який посилається позивач, не спростовує дійсності кредитного договору, оскільки не спростовує обізнаність та погодження [PERSON] з усіма умовами надання кредиту банком, у тому числі, і з сукупною вартістю кредиту у вигляді реальної відсоткової ставки за кредитним договором та сукупної вартості кредиту у вигляді абсолютного здороження кредиту, а може бути підставою лише для правильного обрахування суми боргу позичальника перед банком, в разі встановлення судом обставин, що свідчать про помилковість наведених банком розрахунків заборгованості. У постанові від 26.01.2021 в справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19). Судом встановлено, що в провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває цивільна справа № 607/17860/18 за позовом ПАТ «Мегабанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості та штрафу за кредитним договором № 21-19ПВ/2007 від 11.09.2007. Таким чином, суд зауважує, що саме під час розгляду цивільної справи № 607/17860/18 позивач [PERSON] повинен захищати свій інтерес, в якій доводити не зазначення у кредитному договорі реальної процентної ставки та не вірне розподілення коштів для зарахування тіла кредиту та відсотків, що може бути підставою для здійснення перерахунку заборгованості за кредитним договором, в разі встановлення судом при розгляді цивільної справи № 607/17860/18 обставин, що свідчать про помилковість наведених банком розрахунків заборгованості, а не ініціювати окрему судову справу. Враховуючи вищевикладене, обставин, які б свідчили про введення банком [PERSON] в оману, судом не встановлено, а тому відсутні правові підстави для визнання недійсним кредитного договору № 21-19ПВ/2007 від 11.09.2007. Щодо висновку експертів № 36/1403/1404/21-22 від 22.12.2021 за результатами проведення судово-економічної експертизи, то суд звертає увагу, що розмір заборгованості позивача [PERSON] за кредитним договором № 21-19ПВ/2007 від 11.09.2007 не є предметом розгляду даної справи, відтак належність та допустимість даного доказу, буде встановлено судом при розгляді цивільної справи № 607/17860/18 за позовом ПАТ «Мегабанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості та штрафу за кредитним договором. Таким чином, судом встановлено, що спірний кредитний договір № 21-19ПВ/2007 від 11.09.2007 вчинений у формі, встановленій законом, підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позичальник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, при цьому правові підстави для визнання недійсним спірного кредитного договору відсутні. Стосовно заявленої представником відповідача ПАТ «Мегабанк» заяви про застосування позовної давності, суд зазначає, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (близька за змістом позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16). Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30). Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Мегабанк», третя особа [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про захист прав споживачів, шляхом визнання кредитного договору № 21-19ПВ/2007 від 11.09.2007 недійсним та вчиненим під впливом обману, слід відмовити в повному обсязі з підстав недоведеності та необґрунтованості. На підставі п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладається на позивача. Позивач звільнений від сплати судового збору, тому відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed