Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів Оболонського ВДРАЦС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ), Ритуальної служби Спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) про встановлення факту смерті, родинних відносин та визнання користувачем місця поховання. Позовні вимоги мотивовані тим, що у 1982 році Вигурівське кладовище, що існувало з 1933 року, було закрито для поховання, у зв`язку з чим у 1983 році відбулось перепоховання померлих на Лісове кладовище м. Києва. Під час перепоховання адміністрація Лісового кладовища не вимагала свідоцтв про смерть осіб, яких захоронювали. У 1983 році мати позивача [PERSON] перепоховала на ділянку № 63 Лісового кладовища ряд 10, місце 1,2,3 наступних осіб: [PERSON] - доньку; [PERSON] - свекруху; [PERSON] - чоловіка; [PERSON] - свого батька; [PERSON] - свою матір. У книзі реєстрації поховань Лісового кладовища зазначено, що [PERSON] здійснила перепоховання вище перелічених осіб. Даний запис є підтвердженням та доказом того, що [PERSON] (сестра позивача), [PERSON] (бабуся позивача), [PERSON] (батько позивача) померли та були поховані по християнському звичаю на кладовищі села Вигурівщина, а згодом були перепоховані на Лісовому кладовищі, ділянка № 63 , ряд 10 , місце 1,2,3. Мати позивача [PERSON] померла у 1987 році і була похована поряд з батьком, про що також видане посвідчення. В 1999 році помер брат позивача [PERSON] , який був похований у родинне поховання. На момент смерті матері та брата адміністрацією Лісового кладовища свідоцтва про поховання чи користування місцем поховання не видавались, а видавались паперові посвідчення. В 2020 році померла дружина позивача [PERSON] , яку без перешкод поховали у родинне поховання на ділянку № 63 . [INFO] помер син позивача [PERSON] , разом з тим керівництво Лісового кладовища заборонило йому виконати поховання сина в родинне поховання у з`язку із відсутністю свідоцтва про смерть першого похованого, а саме [PERSON] (сестри позивача), яка померла у 1945 році. [INFO] померла онука позивача [PERSON] та позивачу відмовили здійснити поховання в родинне поховання через відсутність свідоцтва про смерть [PERSON] . Таким чином, адміністрація Лісового кладовища та Спеціалізоване комунальне підприємство «Спецкомбінат ПКПО» не визнають позивача користувачем місця родинного поховання, що розташоване на цвинтарі «Лісове кладовище», м. Київ, вул. Крайня 3, ділянка 63, ряд 10 , місце 1,2,3 . Позивач зазначає, що його рідна сестра [PERSON] , 1939 року народження, померла у 6-ти річному віці, в 1945 році. Поховали сестру на кладовищі села Вигурівщина Броварського району Київської області. Для отримання повторного свідоцтва про народження та свідоцтва про її смерть позивач звернувся з запитом до Державного архіву Київської області. На свій запит він отримав відповідь за номером № 01-43\\44, 01 -43\\44(1) від 26.01.2022 р., в якому зазначено, що книги реєстрації актів про народження громадян за 1939 рік та книги реєстрації актів про смерть громадян за 1945 рік у селі Вигурівщина відсутні, тому надати архівну довідку про народження [PERSON] у 1939 році та про її смерть у 1945 році немає можливості. В архіві відсутня інформація про народження та смерть не тільки [PERSON] , а й всіх мешканців села Вигурівщина, які народились та померли у період з 1939 року по 1945 рік. Для отримання повторного свідоцтва про смерть [PERSON] позивач також звернувся до Оболонського ВДРАЦС у м. Києві. На даний запит отримав відповідь за № 1182\\21.5-88 від 30.06.2022, в якій зазначено, що проведеною перевіркою за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян актового запису про смерть вищевказаної особи не виявлено. Для встановлення факту смерті бабусі позивача [PERSON] , яка померла в 1967 році і була похована на кладовищі села Вигурівщина, позивач звернувся з запитом до Оболонського ВДРАЦС у м. Києві для отримання повторного свідоцтва про смерть. На свій запит він отримав відповідь № 118\\21.5-88 від 30.06.2022 року, в якій зазначено, що проведеною перевіркою за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян актового запису про смерть [PERSON] не виявлено. Для встановлення факту смерті та факту родинних відносин, що [PERSON] є мамою батька позивача [PERSON] ,1918 року народження, позивач звернувся з запитом до Центрального державного історичного архіву України. 23.01.2022 року позивач отримав відповідь за № 02-209 від 20.01.2022 р., в якій зазначено, що при перегляді метричної книги Георгіївської церкви села Вигурівщина Остерського повіту Чернігівської губернії за 1919 рік запису про народження [PERSON] (и) не виявлено, книги за 1902-1918 роки на зберігання не передавались. Для підтвердження факту, що [PERSON] є мамою батька позивача, наявна копія «Красноармейской книжки» [PERSON] . Книжка видана [INFO] , в графі місце народження і місце постійного проживання зазначено Київська область, Броварський район, село Вигурівщина. Також у цій книжці зазначено мати - [PERSON] . На підставі викладеного позивач звертається до суду та просить встановити факт смерті сестри [PERSON] , яка народилась у 1939 році та померла у 1945 році, місце смерті Київська область, Броварський район, село Вигурівщина; встановити факт родинних відносин, а саме, що [PERSON] та [PERSON] є рідними братом та сестрою; встановити факт смерті бабусі [PERSON] , яка народилась у 1887 році та померла в 1967 році, місце смерті Київська область, Броварський район, село Вигурівщина; встановити факт родинних відносин а саме, що [PERSON] є бабусею [PERSON] ; визнати [PERSON] користувачем місця родинного поховання на цвинтарі «Лісове кладовище», що розташоване за адресою м. Київ, вул. Крайня, 3, ділянка 63, ряд 10 , місце № 1 , місце № 2 , місце № 3 . Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 17.03.2023 року цивільну справу за позовом [PERSON] до Оболонського ВДРАЦС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ), Ритуальної служби Спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) про встановлення факту смерті, родинних відносин та визнання користувачем місця поховання направлено за підсудністю до Деснянського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 14.04.2023 року відкрито провадження по справі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 09.05.2023 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. У судовому засіданні позивач та представник позивача повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача - Оболонського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить суд розглянути заяву в його відсутність. Представник відповідача - Ритуальної служби Спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] в с. Вигурівщина Броварського району Київської області, що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] . Батьками позивача записані: батьком - [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 10.11.2018 року, Серія [NUMBER] . [PERSON] похований на Лісовому кладовищі на ділянці № 63, ряд 10, місце 3, що підтверджується довідкою Ритуальної служби Спеціалізованого комунального підприємства «Спецкомбінат ПКПО» від 25.05.2023 року. [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 23.12.1987 року, Серія [NUMBER] . [PERSON] похована 22.12.1987 року на Лісовому кладовищі на ділянці № 63, ряд 10, місце 3, що підтверджується посвідченням та довідкою Ритуальної служби Спеціалізованого комунального підприємства «Спецкомбінат ПКПО». [INFO] помер брат позивача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 06.11.1999 року, Серія [NUMBER] . [PERSON] похований 06.11.1999 року на Лісовому кладовищі на ділянці № 63 , ряд № 10 , місце № 1 , що підтверджується посвідченням. [INFO] померла дружина позивача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 07.09.2020 року, Серія [NUMBER] . Згідно Довідки про поховання померлого громадянина на кладовищі м. Києва [PERSON] похована 08.09.2020 року на Лісовому кладовищі на ділянці № 63, ряд № 10 , місце № 1 . [INFO] помер син позивача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 10.12.2021 року, Серія [NUMBER] . [INFO] померла онука позивача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 11.12.2021 року, Серія [NUMBER] . Позивачу було відмовлено у похованні сина та онуки у родинне поховання у зв`язку з відсутністю свідоцтва про смерть першого померлого, яким вважається сестра позивача [PERSON] , яка померла в 1945 році та була похована на Вигурівському кладовищі. Таким чином адміністрація Лісового кладовища та Спеціалізоване комунальне підприємство «Спецкомбінат ПКПО» не визнають позивача користувачем місця родинного поховання, що розташоване на цвинтарі «Лісове кладовище», м. Київ, вул. Крайня 3, ділянка 63, ряд 10 , місце 1,2,3. Як встановлено судом, рідна сестра позивача [PERSON] , 1939 року народження, померла у 6-ти річному віці, в 1945 році та була похована на кладовищі села Вигурівщина, Київської області, Броварського району. Крім того, бабуся позивача [PERSON] , яка народилась у 1887 році, теж була похована на кладовищі в с. Вигурівшина, Київської області, Броварського району. У подальшому [PERSON] , [PERSON] та інші родичі позивача були перепоховані з кладовища у с. Вигурівщина на Лісове кладовище, що підтверджується довідкою № 74 від 29.08.2019 року, виданою "Спецкомбінатом ПКПО". Для вирішення питання щодо визнання позивача користувачем родинного поховання на Лісовому кладовищі, він звертався до різних організацій та установ для вирішення питання отримання документів, що підтверджують факт народження та смерті його сестри та бабусі. Так, згідно відповіді Державного архіву Київської області за номером № 01-43\\44, 01 -43\\44(1) від 26.01.2022 р. зазначено, що книги реєстрації актів про народження громадян за 1939 рік та книги реєстрації актів про смерть громадян за 1945 рік у селі Вигурівщина Броварського району Київської області відсутні, тому надати архівну довідку про народження [PERSON] у 1939 році та про її смерть у 1945 році немає можливості. Як вбачається з відповіді Оболонського ВДРАЦС у м. Києві за № 1182\\21.5-88 від 30.06.2022 року, проведеною перевіркою за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян актового запису про смерть [PERSON] , 1939 року народження, яка померла в 1945 році, не виявлено. Листом Оболонського ВДРАЦС у м. Києві за № 1181\\21.5-88 від 30.06.2022 року, повідомлено, що проведеною перевіркою за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян актового запису про смерть [PERSON] , 1887 року народження, не виявлено. Для встановлення факту смерті та факту родинних відносин, що [PERSON] є мамою батька позивача [PERSON] , 1918 року народження, позивач звернувся з запитом до Центрального державного історичного архіву України. 23.01.2022 року позивач отримав відповідь Центрального державного історичного архіву України за № 02-209 від 20.01.2022 р., в якій зазначено, що при перегляді метричної книги Георгіївської церкви села Вигурівщина Остерського повіту Чернігівської губернії за 1919 рік запису про народження [PERSON] (и) не виявлено, книги за 1902-1918 роки на зберігання не передавались. Згідно відповіді Броварської районної державної адміністрації Київської області за №217/01.18 від 26.01.2022 року надати довідку про членів сім`ї, які були зареєстровані і проживали на [ADDRESS] за період з 1945 по 1967 роки немає можливості, тому що документи Трощанської сільської ради щодо актових записів місця реєстрації громадян до архівного відділу Броварської районної державної адміністрації на державне архівне зберігання не передавалися. Як вбачається з «Красноармейской книжки» [PERSON] , що видана Броварським РВК 26.10.1938 року, в графі місце народження і місце постійного проживання зазначено Київська область, Броварський район, село Вигурівщина. Також у цій книжці зазначено мати - [PERSON] . При розгляді справи достеменно встановлено той факт, що рідна сестра позивача [PERSON] , 1939 року народження, померла у 6-ти річному віці, в 1945 році та була похована на кладовищі села Вигурівщина, Київської області, Броварського району. Бабуся позивача [PERSON] , 1887 року народження, померла у 1967 році та була похована на кладовищі в с. Вигурівшина, Київської області, Броварського району. Даний факт знайшов своє підтвердження під час розгляду справи, доведений належними та допустимими письмовими доказами у справі, а також показами свідків [PERSON] та [PERSON] , допитаними у судовому засіданні, які повністю підтвердили факт народження [PERSON] , 1939 року народження факт її смерті та факт смерті [PERSON] , а також зазначили про обставини перепоховання вказаних осіб з кладовища с. Вигурівщина на Лісове кладовище. Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного. Частинами 1, 3 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті.... проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. За правилами п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України в порядку цивільного судочинства розглядаються цивільні справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до роз`яснень, наданих у пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON] та [PERSON] та встановлення факту родинних відносин між ним та померлими є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Що стосується вимог [PERSON] про визнання користувачем місця поховання, то слід зазначити наступне. Згідно з положеннями ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» (далі Закон), користувач місця поховання (місця родинного поховання) - особа, яка здійснила перше поховання на відведеному місці поховання (родинного поховання) та/або має відповідне свідоцтво про смерть похованого і свідоцтво про поховання, передбачене статтею 25 цього Закону. За приписами ст. 11 Закону поховання померлого покладається на виконавця волевиявлення померлого. Якщо у волевиявленні померлого немає вказівки на виконання волевиявлення чи в разі відмови виконавця від виконання волевиявлення померлого поховання померлого здійснюється чоловіком (дружиною), батьками (усиновителями), дітьми, сестрою, братом, дідом або бабою, онуком (правнуком), іншою особою, яка зобов`язалася поховати померлого. Виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка зобов`язалася поховати померлого, в установленому законодавством порядку в день звернення видаються: лікарське свідоцтво про смерть - закладом охорони здоров`я; свідоцтво про смерть та довідка про смерть - відділом державної реєстрації актів цивільного стану, виконавчим органом сільських, селищних, міських (крім міст обласного значення) рад, консульською установою чи дипломатичним представництвом України. У відповідності до положень ст. 25 Закону після здійснення поховання померлого виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка взяла на себе зобов`язання поховати померлого, як користувачу місця поховання (користувачу місця родинного поховання) спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності - виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) видається відповідне свідоцтво, зразок якого затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Це свідоцтво дає право його пред`явнику на встановлення намогильних споруд у межах могили (родинного поховання), вирішення питання про проведення підпоховання, здійснювати інші дії, пов`язані з використанням місця поховання, якщо це не суперечить законодавству. Оскільки відсутність у позивача свідоцтва на поховання [PERSON] та [PERSON] позбавляє його права, як правонаступника на встановлення намогильних споруд у межах могили його родичів, вирішення питання про проведення підпоховання в родинне поховання інших померлих членів родини, здійснити інші дії, пов`язані з використанням місця поховання, що передбачено ст. 25 «Про поховання та похоронну справу», суд вважає за необхідне позовні вимоги про визнання [PERSON] користувачем місця родинного поховання на цвинтарі «Лісове кладовище», що розташовано за адресою: м. Київ, вул. Крайня, 3, ділянка 63, ряд 10 , місце № 1 , № 2 , № 3 - задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved