Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя та просила визнати автомобіль «Nissan Qashqai», VIN-код: [NUMBER] , 2015 року випуску, спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та стягнути з останнього на її користь вартість частини спірного автомобіля в сумі 315815 грн. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 04.11.2017 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. В період шлюбу ними було придбано транспортний засіб: «Nissan Qashqai», VIN-код: [NUMBER] , 2015 року випуску, попередній державний номерний знак [NUMBER] . Відповідач ще перебуваючи з нею у шлюбі не отримавши її згоди на відчуження спільно набутого за час перебування в шлюбі рухомого майна (транспортного засобу) продав (фактично перереєстрував) транспортний засіб на іншу особу. Жодної згоди на перереєстрацію та продаж спільного транспортного засобу вона не давала. Ухвалою від 15 грудня 2022 року (а.с. 39) позов прийнято до розгляду суду і призначено підготовче провадження. Під час підготовчого провадження: - відповідач подав відзив на позовну заяву (а.с. 47-53), в якому позовні вимоги позивача не визнав, мотивуючи це тим, що за час спільного проживання із позивачем вони не нажили ніякого майна, а транспортний засіб, який є предметом позову, він придбав разом із своїм батьком, який дав більшу частину грошей, якому в подальшому його і продав за суму у розмірі 15 000 гривень, а тому, вказане рухоме майно є особистою приватною власністю та поділу не підлягає згідно ст. 57 СК України. -відповідач подав клопотання про призначення судової експертизи (а.с. 77-80); -ухвалою суду від 20 лютого 2023 року (а.с. 101) задоволено клопотання відповідача (а.с. 77-80) про призначення судової автотоварознавчої експертизи та зупинено провадження у справі до отримання висновку експерта; -після отримання висновку експерта, 20 квітня 2023 року провадження у справі поновлено зі стадії підготовчого провадження (а.с. 127). 15 травня 2023 року представник позивача - адвокат Смірнов С.М. (а.с. 28-32) подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив викласти прохальну частину позовної заяви в межах пункту 2 прохальної частини позову від 30.11.2022 (а.с. 131). Ухвалою суду від 15 травня 2023 року (а.с. 135) справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав за обставин викладених у позові, просив стягнути з відповідача на користь позивача, грошову компенсацію вартості частки за відчуження (продаж) транспортного засобу, автомобіля «Nissan Qashqai», VIN-код: [NUMBER] , 2015 року випуску, попередній державний номерний знак « [NUMBER] » - в розмірі 315815 гривень, а також судові витрати. Відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнав. Не заперечуючи факту придбання під час шлюбу з позивачем автомобіля «Nissan Qashqai», VIN-код: [NUMBER] , 2015 року випуску, відповідач заявив, що автомобіль він придбав виключно за особисті кошти (заощаджені до шлюбу) та кошти, які надав йому батько. В подальшому у зв`язку з тим, що вони вирішили з позивачкою розірвати шлюб стало питання про повернення коштів батькові, оскільки коштів у них не було, віддали автомобіль. Просив у позові відмовити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Солоненко Б.М. позов не визнав, підтримав відзив на позов. Будучи допитаним в якості свідка - батько відповідача [PERSON] суду показав, що у 2019 році вони з сином [PERSON] вирішили придбати спільно вдвох вантажний автомобіль. Разом поїхали у Республіку Польща, однак вантажного автомобіля, який би відповідав їхнім грошовим можливостям вони не знайшли. Щоб не їхати пустими придбали легковий автомобіль «Nissan Qashqai», VIN-код: [NUMBER] , 2015 року випуску. Автомобіль придбали за 12000 Євро, з яких 5000 Євро були гроші сина, а 7000 Євро доклав він. Розмитнення та реєстрацію автомобіля здійснили на сина, оскільки у нього наявні пільги як учасника бойових дій. Розглянувши справу, дослідивши та оцінивши надані сторонами та здобуті судом докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного: Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України). Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України). Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 04.11.2017 року у Мурованокуриловецькому районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Вінницькій області, зареєстрували шлюб, про що 04.11.2017 року складено відповідний актовий запис №44 (а.с. 8); Від шлюбу сторони дітей не мають. Під час перебування у шлюбі, а саме 20.02.2019 [PERSON] був придбаний транспортний засіб марки «Nissan Qashqai», VIN-код: [NUMBER] , 2015 року випуску, право власності на який було зареєстровано за останнім 28.02.2019, що підтверджується митною декларацією та інформацією Територіального сервісного центру №0541 РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій області та не оспорюється сторонами. Ціна транспортного засобу склала 12000 Євро (а.с.13,66-67). В подальшому, задоговором купівлі продажу № 7779 від 14.04.2021 відповідач відчужив вищезгаданий автомобіль «Nissan Qashqai», 2015 року випуску на користь свого батька [PERSON] за суму у розмірі 15 000 гривень (а.с.69). Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 03 червня 2021 року, яке набрало законної сили 06.07.2021 року у справі № 139/330/21, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 9-10). Відповідно до свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 26.03.2022 позивач змінила своє прізвище, отримане у шлюбі, на дошлюбне « [PERSON] ». В силу приписів ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до положень частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Відповідно до положень ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17. Відповідач [PERSON] стверджує, що спірний транспортний засіб марки Nissan Qashqai», VIN-код: [NUMBER] , 2015 року випуску є його особистою приватною власністю. Так, згідно з п.2 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. На підтвердження того, що спірний транспортний засіб є його особистою приватною власністю відповідач [PERSON] послався на те, що останній був придбаний ним за його власні заощаджені кошти та кошти його батька [PERSON] . Однак, з долучених відповідачем до матеріалів справи різного роду довідок про його доходи та доходи його батька (а.с.54-62) не вбачається, що останні були використані саме з метою придбання спірного транспортного засобу, а не з будь-якою іншою метою або витрачені на інші цілі. Покази свідка - батька відповідача [PERSON] про те, що він позичив сину кошти в сумі 7000 Євро для придбання ним автомобіля не є належними і допустимими доказами у розумінні ст.ст.76-81 ЦПК України, тому суд їх не приймає до уваги. Крім того, суд звертає увагу на те, що між подружжям поділяється навпіл як сумісна власність, придбана на позичені кошти, так і боргові зобов`язання повернути ці кошти кредитору (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16). Отже, твердження відповідача [PERSON] про те, що спірний транспортний засіб було придбано ним за кошти, які належали йому особисто та позики батька, суперечить обставинам справи та не доведене ним. Таким чином, автомобіль марки (моделі) Nissan Qashqai», VIN-код: [NUMBER] , 2015 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , було придбано сторонами у справі під час шлюбу, він не є особистою приватною власністю чоловіка [PERSON] , а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між [PERSON] та [PERSON] . Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до вимог частин першої, другої ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласника на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмова і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода співвласника на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц зроблено висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22,30 постанови від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Такі висновки викладені у постанові КЦС Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 545/2396/20 (провадження № 61-4894св22). Судом встановлено, що автомобіль Nissan Qashqai», VIN-код: [NUMBER] , 2015 року випуску, був проданий [PERSON] 14 квітня 2021 року, тобто під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем. Доказів надання [PERSON] згоди на відчуження автомобіля матеріали справи не містять. На ствердження вартості компенсації половини вартості автомобіля, позивач надала суду звіт з визначення середньої ринкової вартості автомобіля від 21.11.2022 (а.с. 14-20). Відповідно до звіту оцінювача (а.с. 14-20), станом на квітень 2021 року середня ринкова вартість автомобіля «Nissan Qashqai», VIN-код: [NUMBER] , 2015 року випуску, становила 631 630 гривень. Не погоджуючись із такою вартістю автомобіля та зауважуючи, що оцінювачем при визначенні вартості не враховано факт ціни його придбання та продажу, часу експлуатації, технічного стану, у зв`язку з чим його ринкова вартість є значно нижчою, відповідач заявив клопотання про проведення автотоварознавчої експертизи, яке було задоволено ухвалою суду від 20 лютого 2023 року (а.с. 101). Відповідно до висновку експерта Вінницького НДЕКЦ МВС України від № СЕ-19/102-23/3967-АВ від 03 квітня 2023 року (а.с. 113-122) ринкова вартість автомобіля марки «Nissan Qashqai», VIN-код: [NUMBER] , 2015 року випуску, станом на час проведення огляду становить 488 593 гривні 60 копійок. Оцінюючи ці висновки оцінювача та експерта про ринкову вартість предмету спору, суд враховує, що саме висновок автотоварознавчої експертизи встановлює вартість автомобіля станом на день розгляду цієї справи. За таких обставин, суд вважає за правильне при визначенні розміру компенсації взяти до уваги висновок експерта Вінницького НДЕКЦ МВС України від № СЕ-19/102-23/3967-АВ від 03 квітня 2023 року та визначити цей розмір в сумі 244 296 гривень 80 копійок (488593,60 грн : 2 = 244296,80 грн). Під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати (п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. [PERSON] при зверненні до суду з цим позовом сплатила 3 158 гривень 16 копійок судового збору (а.с. 34), її вимога задоволена частково, а тому судові витрати у вигляді сплаченої суми судового збору підлягають компенсації з відповідача пропорційно задоволених позовних вимог в розмірі 2 442 грн 97 коп. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Виходячи із приписів ст. 137 ЦПК України, витрати на правничу допомогу адвоката включають в себе гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, суми компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлених умовами договору про надання правничої допомоги. Наданими стороною позивача документами, зокрема, договором про надання правової допомоги від 13.10.2022 (а.с. 28-30), квитанцією до прибуткового касового ордера від 13.10.2022 (а.с. 31), свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серії ВН №000439 від 28.02.2019 (зворот а.с. 31) та ордером на надання правничої правової допомоги серії АВ № 1054324 від 28.11.2022 (а.с. 32) доведено, що [PERSON] на правничу допомогу адвоката витратила 12 000 гривень. Отже, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9 282 грн. 52 копійки, що становить 77,35% задоволених позовних вимог.

Outcome: partial