Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-29 00:00:00

03 травня 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, у якому просила стягнути з відповідача на користь позивача відшкодування збитків, нанесених власнику пошкодженого транспортного засобу у розмірі 23734,96 грн.; витрати на проведення авто товарознавчого дослідження у розмірі 800,00 грн.; моральну шкоду у розмірі 1500,00 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 640,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 09 грудня 2016 року в м. Києві на перехресті вул. Кіровоградської та просп. В. Лобановського сталася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортних засобів, якими керували позивачка та відповідач. Внаслідок ДТП автомобіль позивачки - Хонда, днз [NUMBER] отримав механічні пошкодження, що призвело до матеріальних збитків. Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 06 березня 2017 року у справі №760/1629/17-п [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. ст. 122-4, 124 КУпАП. Згідно зі звітом №810/01/17Н про оцінку вартості (розміру) майнової шкоди завданої власнику КТЗ, автомобіль Хонда отримав пошкодження на суму 23734,96 грн. Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача станом на дату настання ДТП не була застрахована, позивачка зверталася до [PERSON] з вимогою про відшкодування матеріальної шкоди, яка сплачена не була. У зв`язку з викладеним, позивач просить стягнути з відповідача на її користь 23734,96 грн. матеріальної (майнової) шкоди та 800,00 грн. витрат на сплату оцінки вартості збитку нанесеного власнику пошкодженого КТЗ. Крім того, позивач вказує, що окрім матеріальних збитків, також зазнала моральної шкоди. Пережитий нервовий стрес, що призвело до емоційних страждань, позивач оцінює в 1500,00 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 03.05.2017 року зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Лазаренко В.В. Ухвалою суду від 11 травня 2017 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 09 лютого 2018 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін. 17 серпня 2018 року відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому заперечив проти задоволення позовних вимог з наступних підстав. Вказав, що дорожньо-транспортна пригода відбулася 09 грудня 2016 року, а огляд пошкодженого автомобіля відбувся 23 січня 2017 року, що викликає у відповідача сумніви у відсутності інших пошкоджень авто не пов`язаних з його діями. Крім того, відповідач не викликався для технічного огляду транспортного засобу та не міг скористатися правом надати свої зауваження щодо наявних пошкоджень автомобіля. Також, згідно долученої позивачем ремонтної калькуляції, було проведено заміну дверей авто Хонда, днз [NUMBER] , однак візуальний огляд автомобіля, в позиції відповідача, не свідчить про необхідність такої заміни. Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована, [PERSON] вважає, що відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком виступає Моторне (транспортне) страхове бюро України, яке має нести відповідальність за відповідача та здійснювати регулювання виплат матеріальної шкоди потерпілій особі. Однак, позивачка не надала доказів на підтвердження того, що МТСБ України не здійснило їй страхового відшкодування шкоди за пошкодження автомобіля Хонда, днз [NUMBER] . Ухвалою суду від 08 жовтня 2018 року цивільну справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 12.02.2019 року зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду, постановленою на місці у судовому засіданні 24 червня 2019 року, залучено до участі у справі у якості третьої особи Моторне (транспортне) страхове бюро України. 18 жовтня 2019 року до суду надійшли пояснення представника МТСБ України відповідно до яких за даними Єдиної централізованої бази даних МТСБ України за номерами транспортних засобів було встановлено, що цивільно-правова відповідальність сторін на момент ДТП не була застрахована, що виключає обов`язок бюро перед потерпілим здійснити регламентну виплату на підставі пп. «а» п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за водія, який не застрахував свою відповідальність згідно Закону. Будь-які звернення в МТБС України від учасників справи у період з 2017 року не надходили. Сторони в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника з урахуванням наданих пояснень. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в разі: неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). (ч. 4 ст. 223 ЦПК України) Отже, процесуальним законом суду надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки. Виходячи з наведеного, суд у межах своїх повноважень дійшов висновку про визнання неявки відповідача в судове засідання такою, що не перешкоджає розгляду справи по суті, та з огляду на те, що сторона відповідача належним чином повідомлена про судове засідання у справі, з урахуванням категорії справи, та строку її розгляду, ухвалив проводити розгляд справи по суті за відсутності цього учасника справи на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням письмових заперечень проти позову. Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власницею автомобіля Honda Civic, днз [NUMBER] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] від 31 травня 2011 року. Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 06 березня 2017 року у справі №760/1629/17, з урахуванням постанови від 27 березня 2017 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених ст. ст. 122-4, 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу. Суд встановив доведеним, що [PERSON] 09 грудня 2016 о 19-00 год. в м. Києві на перехресті вул. Кіровоградської та просп. В. Лобановського, керуючи автомобілем марки «Тойота Ленд Крузер Прадо», днз [NUMBER] , не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не дотримався безпечного бокового інтервалу, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки «Хонда», днз [NUMBER] , що призвело до механічних пошкоджень обох транспортних засобів, після чого поїхав з місця ДТП, не дочекавшись прибуття працівників поліції, чим всіма своїми діями порушив п.п. 2.3. (б), 13.3, 2.10 (а) ПДР України, тобто вчинив правопорушення, передбачені ст. ст. 122-4, 124 КУпАП. Як вказано у постанові Верховного Суду від 05.09.2019 року у справі №234/16272/15-ц, з огляду на презумпцію вини заподіювана шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини. Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. У такому разі і призначення відповідної експертизи не вимагається. Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина [PERSON] у вчиненні ДТП, що мала місце 09 грудня 2016 року на перехресті вул. Кіровоградської та просп. В. Лобановського, встановлена та в порядку ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відноси, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону). Таким чином, відповідно до наведених положень чинного законодавства, у випадку укладення між страховою організацією та юридичними або фізичними особами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів, особою, відповідальною за завдані збитки у межах, передбачених договором, є страховик (страхова організація). Згідно зі ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до положень статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно підпункту «а» пункту 41.1 статті 41 вказаного Закону МТСБ України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Відповідно до п. 1.7. статті 1 Закону, забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована. Перевіркою чинності полісів внутрішнього ОСЦПВВТЗ з Єдиної централізованої бази даних МТСБ України встановлено відсутність діючих полісів на транспортні засоби № [NUMBER] та № [NUMBER] . У зв`язку із відсутністю у позивача та відповідача на момент настання дорожньо-транспортної пригоди чинних договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, сторони у справі керували не забезпеченими транспортними засобами за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а тому враховуючи приписи п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБ України не відшкодовує шкоду, а остання підлягає стягненню із відповідача за правилами, встановленими ЦК України. Частиною 1 ст. 1188 ЦК України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Для настання деліктної відповідальності за статтями 1166, 1167 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір. Таких висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 25 лютого 2019 року в справі №466/4051/15-ц, які в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд враховує при застосуванні норм права до спірних правовідносин. Оскільки законодавцем встановлена презумпція вини завдавача шкоди, суд вважає що відповідальність за шкоду, заподіяну позивачці ушкодженням її майна має нести відповідач [PERSON] . За приписами ч. ч. 1-3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. Сума матеріального збитку, заподіяного потерпілій особі, повинна бути підтверджена таким засобом доказування, як звіт про оцінку майна (акт оцінки майна), який за змістом має відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України «Про затвердження методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів» від 24.11.2003 року № 142/5/2092. На підтвердження розміру завданої шкоди позивачем надано звіт №810/01/17Н про оцінку вартості (розміру) майнової шкоди, завданої власнику КТЗ, складений 25 січня 2017 року ФОП [PERSON] , згідно з яким вартість матеріального збитку, завданого власнику КТЗ Honda Civic, днз [NUMBER] складає 23734,96 грн. Визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику пошкодженого транспортного засобу, визначення вартості відновлювального ремонту КТЗ, здійснюється відповідно до Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003 року. Відповідно до пунктів 1.6, 8.1 та 8.3 Методики відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісного транспортного засобу чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Для визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, застосовуються витратний підхід і метод калькуляції вартості відновлювального ремонту. Вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників колісного транспортного засобу та величини втрати товарної вартості. Тому вартість відновлювального ремонту пошкодженого у ДТП транспортного засобу більша за вартість матеріального збитку, а вартість матеріального збитку - це та сума, яку за Законом має сплатити страховик як страхове відшкодування. Отже, розмір збитку - це вартість ремонту з застосування зносу автомобіля, а відновлювальний ремонт - без нього. З Акту №810 технічного огляду колісного транспортного засобу встановлено наявність пошкоджень, у т.ч. дверей, а саме: царапини ЛФП у нижній частині, наявність деформації > 50% з царапини ЛФП; царапини ЛФП накладки дверей. Виходячи з вказаного, суд вважає доведеним, що для відновлення попереднього стану автомобіля Honda Civic, днз [NUMBER] необхідно здійснити ремонт дверей авто. Наданий звіт відповідає вимогам вищенаведених нормативних актів та ст. ст. 77-80 ЦПК України, а тому враховується судом. До того ж, надані докази у підтвердження заданої [PERSON] матеріальної шкоди відповідачем у визначений законом спосіб не спростовані, інших доказів (рецензії звіту про оцінку, висновку експерта чи ін.) на спростування наданого позивачем висновку щодо вартості матеріального збитку відповідачем не надано. Також стороною відповідача не було підтримало клопотання про призначення відповідної судової експертизи у зв`язку з невизнанням розміру матеріальної шкоди, тому у суду відсутні підстави для неприйняття наданих позивачем доказів як належних та допустимих. Заперечення відповідача проти визначеної у висновку розміру шкоди не ґрунтуються на конкретних вказівках на неправильність висновків чи порушення процедур проведення оцінки. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідальність винуватця ДТП за завдану шкоду обмежується реальним розміром збитків, які у випадку відновлення транспортного засобу можуть відповідати вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу. Суд вважає доведеним, що позивачем заявлено вимоги про відшкодування шкоди, розмір якої розрахований як вартість необхідного для відновлення пошкодженої речі ремонту на підставі розрахунків, виконаних за спеціальною методикою. Таким чином, наслідок неправомірних дій відповідача було пошкоджено автомобіль позивача, вартість відновлювального ремонту якого становить 23734,96 грн., у зв`язку з чим з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути 23734,96 грн. матеріальної шкоди. Надані позивачем докази відповідачем не спростовані, інший розмір шкоди ним не доведено. В частині позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 1500,00 грн. суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Як роз`яснено у п.п.3, 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При вирішенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. За викладених позивачем обставин на обґрунтування позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, яку переніс позивач, суд вважає, що з урахуванням обставин справи, тривалості часу, протягом якого позивач вживала заходи для відновлення своїх порушених прав, вимушеності змін звичного способу життя у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу, відшкодування заявленої моральної шкоди у розмірі 1500,00 грн. справедливим та співмірним. Також, судом встановлено, що позивачем [PERSON] відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №810 від 28 березня 2017 року сплачено за послуги автотоварознавчого дослідження 800,00 грн. та підлягає стягненню з [PERSON] на користь позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 640,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved