Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

До Шевчеківського районного суду м. Києва звернулася [PERSON] , як законний представник неповнолітньої [PERSON] з позовом до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON] , в особі його законного представника [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом. У своїй позовній заяві просила суд: - встановити факт прийняття спадщини за життя [PERSON] , який помер [INFO] , після померлої [INFO] [PERSON] , у вигляді 56/400 частин квартири [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності на 56/400 частин квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON] . Свою позовну заяву обґрунтовувала тим, що [INFO] померла рідна баба неповнолітньої [PERSON] - [PERSON] , яка була матір`ю [PERSON] (батько неповнолітньої [PERSON] ) та [PERSON] , що не спростовувалося сторонами у справі. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді 56/400 частин квартири [ADDRESS] , що належала спадкодавцю на праві приватної власності, згідно дубліката Свідоцтва власності на житло, виданого Київським мотоциклетним заводом 15 жовтня 1998 року, згідно з розпорядженням № 254 від 15 жовтня 1998 року. Спадкодавець [PERSON] заповіту не склала. 25.11.2011 року державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори Даниленко О.О. було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 28/400 частин квартири [ADDRESS] . В подальшому, 25.12.2014 року [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері на інші 28/400 частин зазначеної квартири. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24.11.2014 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 31.03.2015 року (справа № 761/14527/14-ц) відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] , треті особи: Головне управління юстиції у місті Києві, Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про встановлення фактів та визнання права власності. Одночасно з цим, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних справ від 09 вересня 2015 року задоволено заяву Мурашка про відмову від позову, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24.11.2014 року, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 31.03.2015 року скасовано, провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] , Головне управління юстиції у місті Києві, Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про встановлення фактів та визнання права власності - закрито. Зазначене призвело до порушення законних прав та при оформлені спадщини після смерті свого батька. [PERSON] 22.05.2007 року одержала свідоцтво про право на спадщину за законом на 28/400 частин зазначеної квартири, яка належала її батькові на підставі дубліката свідоцтва про право власності, без врахування спірної частки, внаслідок чого її частка у спадщині батька була штучно зменшена. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2021 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 серпня 2021 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 21 грудня 2022 року на адресу суду з Київського державного нотаріального архіву надійшла копія спадкової справи №57/07 від 18.01.2007 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] та копія спадкової справи №1091 від 19.10.2006 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . 02 лютого 2023 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника [PERSON] , зі змісту якого останні заперечують щодо задоволення позовних вимог. 01 березня 2023 року на електронну адресу суду надійшли заперечення від представника [PERSON] , зі змісту якого останні заперечують щодо задоволення позовних вимог. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня 2023 року було залучено третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] [INFO] (РНОКПП [NUMBER] , в особі його законного представника - батька [PERSON] . 09 березня 2023 року на адресу суду надійшли пояснення третьої особи, відповідно зі місту яких представник третьої особи заперечує щодо задоволення позовних вимог. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, проси суд задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив суд відмовити. Інші сторони у судове засідання не з`явилися. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчого судового засідання. Спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України, 2003 року, законами України «Про нотаріат», «Про міжнародне приватне право», іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права, крім того, у судовій практиці застосовується постанова Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» та іншими нормативно-правовими актами. Як вбачається з матеріалів справи, а саме зі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Київським мотоциклетним заводом 15 жовтня 1998 року згідно з розпорядженням № 254 від 15 жовтня 1998 року право власності на 56/100 частини квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належало в рівних частках кожному - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [INFO] померла рідна баба неповнолітньої [PERSON] - [PERSON] , яка була матір`ю [PERSON] (батько неповнолітньої [PERSON] ) та [PERSON] , що не спростовувалося сторонами у справі. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді 56/400 частин квартири [ADDRESS] , що належала спадкодавцю на праві приватної власності, згідно дубліката Свідоцтва власності на житло, виданого Київським мотоциклетним заводом 15 жовтня 1998 року, згідно з розпорядженням № 254 від 15 жовтня 1998 року. Спадкодавець [PERSON] заповіту не склала. 18 січня 2007 року [PERSON] , звернувся до третьої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] в якій також не заперечував про включення до кола спадкоємців [PERSON] , який пропустив шестимісячний термін для подання заяви про прийняття спадщини і який цього ж дня подав відповідну заяву. [INFO] помер [PERSON] . 25 листопада 2011 року державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори Даниленко О.О. було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 28/400 частин квартири [ADDRESS] . Свідоцтво про право на спадщину на 28/400 частин квартири не видано. В подальшому, 25 грудня 2014 року [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері на інші 28/400 частин зазначеної квартири. Разом із тим рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2016 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 січня 2017 року (справа № 761/31506/15-ц), позов [PERSON] , яка діє як законний представник від імені малолітньої [PERSON] до [PERSON] , за участю третіх осіб: Головного управління юстиції у місті Києві, [PERSON] , яка діє як законний представник від імені малолітнього [PERSON] та Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними -задоволено. Вирішено, зокрема: - визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [INFO] [PERSON] , виданого державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори 25 листопада 2011 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1-557 на ім`я [PERSON] на 28/400 частин квартири [ADDRESS] ; - визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [INFO] [PERSON] , виданого державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори 25 грудня 2014 року та зареєстрованого в реєстрі за № 3-223 на ім`я [PERSON] на 28/400 частин квартири [ADDRESS] . Також зазначеним рішенням суду були встановлені вищенаведені обставини, які відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України мають преюдиціальне значення. Окрім того, вказаним рішенням суду було встановлено, що заява [PERSON] про прийняття ним спадщини після смерті його дружини [PERSON] не є належним та допустимим доказом, оскільки [PERSON] на час відкриття спадщини вже не належав до кола спадкоємців - чоловік спадкодавця, тому що 01 серпня 1991 року шлюб між ними було розірвано, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу. Станом на час видачі спірних свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на ім`я [PERSON] , останній не мав права на отримання таких свідоцтв, оскільки на день їх видачі не було підтверджено його право на спадкування 56/400 (28/400 та 28/400 відповідно) після смерті [PERSON] .. За таких обставин. [PERSON] за своє життя не належав до кола спадкоємців за законом першої черги після смерті баби позивача, не мав права не лише на успадкування її майна, а і на надання згоди включення до кола спадкоємців сина померлої - [PERSON] , який пропустив строк для прийняття спадщини. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24.11.2014 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 31.03.2015 року (справа № 761/14527/14-ц) відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] , треті особи: Головне управління юстиції у місті Києві, Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про встановлення фактів та визнання права власності. До предмету спору в зазначеній справі входили: встановлення факту постійного проживання у квартирі [PERSON] та спадкодавця [PERSON] на час відкриття спадщини, тобто на день її смерті - [INFO] ; встановлення факту прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] , тобто вступ в управління та користування 56/400 частиною квартири [ADDRESS] , а також визнання права власності за [PERSON] на 28/400 частину зазначеної квартири, яку незаконно прийняв у спадщину [PERSON] , після смерті [PERSON] . В ході розгляду вказаної цивільної справи було з`ясовано, що обидва сини померлої у встановлений законом строк до державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини не зверталися, при цьому [PERSON] (батько позивачки [PERSON] ), на відміну від його рідного брата - [PERSON] , безпосередньо перед смертю своєї матері проживав разом з нею і продовжував проживати у квартирі після її смерті, більш того він користувався її частиною квартири, здійснював усі витрати по її утриманню, мав всі документи на неї (які після його смерті перейшли до матері позивача, та згодом були надані до нотаріальної контори для оформлення спадщини після його смерті і в подальшому передані брату батька - відповідачу [PERSON] ), а тому він був єдиним спадкоємцем першої черги за законом, який фактично прийняв у спадщину 56/400 частин квартири після смерті [PERSON] (шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном). Одночасно з цим, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних справ від 09 вересня 2015 року задоволено заяву [PERSON] про відмову від позову, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24.11.2014 року, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 31.03.2015 року скасовано, провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] , Головне управління юстиції у місті Києві, Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про встановлення фактів та визнання права власності - закрито. За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до правового висновку, відображеного в постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 18 лютого 2020 року в справі № 917/154/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 06 лютого 2020 року в справі № 922/5787/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі 923/1382/16 та багатьох інших: «Преюдицію утворюють ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта». Згідно з постановою Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16: «Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Преюдиціальне значення мають рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини». Згідно з пп 4,5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року передбачено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. У разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі, щодо прийняття спадщини та кола спадкоємців за законом. При цьому, у разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 524 та ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Крім того, положеннями ст. 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини. під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР було встановлено, що спадкоємець прийняв спадщину:1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном: 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Постановою державного нотаріуса Третьої Київської державної нотаріальної контори Пешкової О.П. від 20.07.2017р. відмовлено позивачу у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на 56/400 частин квартири [ADDRESS] , що належали померлій [INFO] [PERSON] , у зв`язку з тим що зазначене спадкове майно відсутнє. З матеріалів справи вбачається що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22.01.2019 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду міста Києва від 25.09.2019 року (справа № 761/37601/17) позов [PERSON] , яка діє як законний представник в інтересах малолітньої [PERSON] , до [PERSON] , [PERSON] , яка діє як законний представник в інтересах малолітнього [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус КМНО Забавська Н.В., Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання договорів дарування недійсними задоволено частково. Було вирішено наступне: - визнати договір дарування частини квартири [ADDRESS] , укладений 03 грудня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] , яка діє як законний представник від імені малолітнього сина [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 40, за яким [PERSON] безоплатно передав у власність своєму сину [PERSON] 84/400 частки квартири, недійсним у частині безоплатного передання у власність 28/400 часток квартири, які належали [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 25 листопада 2011 року Третьою київською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за № 1-1557; - визнати недійсним договір дарування частки квартири [ADDRESS] , укладений 23 січня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] , яка діє як законний представник від імені та в інтересах свого малолітнього сина [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2-32, за яким [PERSON] подарував своєму сину [PERSON] 28/400 часток квартири, - стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] , яка діє як законний представник в інтересах малолітньої [PERSON] , судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1344 (одна тисяча триста сорок чотири) грн. 80 коп. у рівних частках, а саме по 672 (шістсот сімдесят дві) грн. 40 коп. з кожного. В решті вимог позов задоволенню не підлягає. Суд зазначає, що Згідно ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. В силу положень ч. 1 ст. 1299 ЦК України, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють держану реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Відповідно до положень ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою -четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст.ст. 317, 319 ЦК України, саме власникові належить право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном і ніхто крім власника вчиняти цих дій не може. Відповідно до частини 1 статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд зауважує. що спадкоємцями за законом першої черги відповідно до ст. 529 ЦК УРСР (1963 року) після смерті [PERSON] є: син [PERSON] та син [PERSON] . Згідно з положеннями ст. ст. 524, 527 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , спадкоємство здійснювалося за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнавався день смерті спадкодавця. Місцем відкриття спадщини визнавалося останнє постійне місце проживання спадкодавця. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець н прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ст. 548 ЦК УРСР). Згідно ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У ст. 553 ЦК УРСР зазначалося, що спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини було необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини могло бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснив дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виразив свою незгоду прийняти спадщину. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Відповідно до положень ст. 554 ЦК УРСР в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 5М цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Виходячи із системного аналізу вказаних норм можливо говорити про те, що усім спадкоємцям в рівних правах надається право та можливість отримати спадщину від спадкодавця. ЦК УРСР, який діяв на момент виникнення даних правовідносин, встановлені також і дії, які можуть бути прирівняні до прийняття спадщини. Також встановлена подальша доля частки спадкового майна, яка не була прийнята спадкоємцем, або від якої спадкоємець відмовився. Згідно Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14.06.94 (далі - Інструкція), що діяла під час виникнення відносин. Згідно п. 109 Інструкції слідує, що свідоцтво про право на спадщину видається за заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Якщо свідоцтво про право на спадщину видається державним нотаріусом не на всю спадщину, в тексті його зазначається, яка частка спадщини залишається відкритою. Положення п.11З Інструкції свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акту на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. У Постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 р., справа № 305/235/17, Верховний Суд зазначив: «Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно зі статтями 549. 554 ПК УРСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 та 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Стосовно пояснень свідків , які були надані у судовому засіданні, суд зазначає наступне Свідок з боку сторони Позивача, [PERSON] - хрещена мати Позивача показала суду, що з сім`єю [PERSON] знайома з 2001 року . Особисто знала померлу [PERSON] - бабусю Позивача, [PERSON] - дідуся Позивача , також була в близьких дружніх відносинах з [PERSON] - батьком Позивача та [PERSON] - матір`ю Позивача. Свідок пояснила суду, що неодноразово була у квартирі [ADDRESS] . До квартири її запрошували [PERSON] та [PERSON] , який проживав постійно у даній квартирі. Також свідок пояснила, що [PERSON] зловживав спиртними напоями, а тому саме його син [PERSON] доглядав за батьком та постійно проживав у зазначеній квартирі разом з матір`ю - [PERSON] та батьком. Після смерті матері він продовжив проживати у квартирі та доглядати за батьком. На питання представника Відповідача щодо квартири [ADDRESS] ., свідок [PERSON] надала суду чіткі детальні пояснення про розміщення кімнат у квартирі, що підтверджує той факт, що свідок дійсно перебувала у квартирі. Крім того, свідок пояснила суду, що [PERSON] проживала за іншою адресою , а тому свідок з нею та [PERSON] зустрічалися за його постійним місцем проживання у квартирі [ADDRESS] . Свідок з боку сторони Позивача, [PERSON] , яка є матір`ю Позивача показала суду , що у 2001 році познайомилася з [PERSON] , почали зустрічатися та у 2003 році у них народилася донька [PERSON] , проживали вони з [PERSON] окремо . [PERSON] проживав разом з батьками - [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS] . Саме свідок наполягала на своєму окремому проживанні з [PERSON] . Після раптової смерті матері у 2002 році [PERSON] займався її похованням та продовжив проживати у квартирі [ADDRESS] разом з батьком та доглядати за ним у зв`язку з тим, що той зловживав спиртними напоями та потребував уваги та контролю. [PERSON] був навіть вимушений передати свідку на збереження документи на квартиру. У 2006 році [PERSON] разом з [PERSON] та донькою виїхали на відпочинок у Крим де при трагічних обставинах на очах у дитини загинув [PERSON] . Всі речі померлого залишилися у квартирі [ADDRESS] , де він постійно проживав . Після смерті [PERSON] та отримання спадщини його донькою - [PERSON] стосунки свідка з [PERSON] , рідним братом померлого - Відповідачем по справі погіршилися. У 2007 році помер [PERSON] , про що свідок дізналася раптово, але ще до його смерті [PERSON] забрав документи на квартиру [ADDRESS] у свідка , які знаходилися у неї на зберіганні за проханням [PERSON] . Згодом свідок дізналася, що [PERSON] разом з батьком [PERSON] оформили за собою спадщину за померлою [PERSON] , чим позбавили її доньку прав на спадщину за її батьком. В подальшому численними рішеннями суду всі ці дії по оформленню спадщини були скасовані. Свідок з боку сторони Позивача, [PERSON] , який є знайомим [PERSON] та [PERSON] , працював разом з ними та [PERSON] є родичем його дружини, показав суду , що з [PERSON] знайомий з 2001 року та той весь час проживав у квартирі [ADDRESS] разом з батьками [PERSON] та [PERSON] . На питання представника Відповідача свідок достатньо чітко пояснив якими кімнатами у даній квартирі користувалися та проживали [PERSON] та батьки, що свідчить про те , що між свідком та [PERSON] були дружні відносини, вони часто спілкувалися, свідок бував у квартирі родини [PERSON] , а тому володіє достатньою інформацією про особисте життя даної родини. Свідок з боку сторони Відповідача , [PERSON] , який є знайомим [PERSON] та [PERSON] , показав суду , що братів [PERSON] знає з 1996 року та з 1997 року працював з ними разом на одному підприємстві. У 2000 році підприємство змінило місце знаходження та після 2001 року, коли [PERSON] познайомився з [PERSON] вони фактично з ним не спілкувалися та бачив він його рідко. У квартирі [ADDRESS] бував декілька разів, але знає, що батьки [PERSON] та [PERSON] проживали у даній квартирі. [PERSON] у квартирі не проживав , а лише після того як придбав окрему кімнату робив у ній ремонт. В подальшому, відповідаючи на питання, свідок надав суперечливі показання стосовно того де проживав [PERSON] та взагалі не зміг впевнено сказати де проживав [PERSON] у зв`язку з тим , що з ним фактично не спілкувався. Свідок з боку Відповідача, [PERSON] , який є знайомим [PERSON] та [PERSON] , показав суду, що з сім`єю [PERSON] проживав в одному будинку по [ADDRESS] та більше спілкувався з [PERSON] . У 2000 році [PERSON] придбав собі окрему кімнату у квартирі [ADDRESS] та у тому ж році (зі слів свідка) родина [PERSON] отримала від держави квартиру по [ADDRESS] та почали робити там ремонт. [PERSON] не проживав у квартирі [ADDRESS] , а лише робив там ремонт та після цього планував туди переїхати. Сам свідок пояснив стосовно себе , що (дослівно): «часто проживал на ул. Семьи [PERSON] », це свідчить про те , що місце проживання [PERSON] йому може бути відомо лише зі слів інших осіб, з [PERSON] свідок лише спілкувався та де він проживав йому достовірно не відомо. З батьками братів [PERSON] та [PERSON] свідок не спілкувався та навіть про смерть [PERSON] він дізнався випадково. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на момент смерті проживав у спірній квартирі. Позивачем було надано до суду належних та допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували, що [PERSON] фактично вступив в управління або володіння спадковим майном - 56/400 частини квартири [ADDRESS] протягом шести місяців з дня відкриття спадщини після смерті [PERSON] ( [INFO] )., а отже те, що [PERSON] , прийняв спадщину після смерті [PERSON] на вказане спадкове майно, а тому суд приходить до висновку, що позивач вважається таким, що прийняв спадщину. Зазначені обставини підтверджуються матеріалами спадкових справ: № 57/07 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] та № 1091 від 19.10.2006 року щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . За таких підстав позов є обґрунтованим, доведеним й таким, що підлягає задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Щодо судових витрат, суд зазначає наступне. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 3 427 (три тисячі чотириста двадцять сім) гривень 35 копійок та стягнути витрати на проведення оцінки спірного майна у розмірі 1 025 гривень 00 копійок стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі ст.ст. 524, 529, 548, 549, 553, 554 ЦК УРСР, ст.ст. 1216, 1217, 1218, 1220, 1228, 1262, 1268 ЦК України, а також Закону України «Про нотаріат», з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про спадкування», Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України,

Outcome: approved