Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

Одеська міська рада звернулась із вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те що, за рішення державного реєстратора №34368966 від 21.03.2017 року за [PERSON] зареєстровано право власності на нежитлове приміщення загальною площею 103 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Зазначена реєстрація проведена держаним реєстратором на підставі рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 23.01.2017 року справа № 521/18648/16, декларації ДДАБІ № ОД 142161860168 від 02.07.2016 року. 16.12.2021 року постановою Одеського апеляційного суду, яка набрала законної сили рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 23.01.2017 року скасовано. Декларації ДДАБІ № ОД 142161860168 від 02.07.2016 року містить недостовірні відомості, внесені відповідачем в частині наявності дозволу на реконструкцію приміщення. Окрім того, земельна ділянка за спірною адресою у користуванні позивача не перебуває, право власності - відсутнє, дозвіл на реконструкцію спірного нежилого приміщення у встановленому законом порядку відповідачу не видавався. З урахуванням вищевикладеного ОМР просила суд: - скасувати реєстрацію декларації про готовність спірного об`єкту до експлуатації від 04.07.2016 року № ОД 142161860168. -скасувати рішення державного реєстратора від 21.03.2017 року № 34368966 про реєстрацію права власності -зобов`язати відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення спірного нежитлового приміщення. Позивач в процесі розгляду справи позов підтримав. Відповідач процесуальним правом надання відзиву не скористався. Третя особа - Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради вважало позов обґрунтованим. Дослідивши матеріали справи, докази, надані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: Відповідач [PERSON] має дозвіл на проведення будівельних робіт з будівництва тимчасового павільйону по [ADDRESS] . Зазначене підтверджується дозволом інспекції ДАБК від 21.08.1996 року № 295/96. За акту державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкту до експлуатації від 04.10.1997 року павільйон має площу 32 кв.м. За висновком № 1077/96 від 10.01.1997 року Головного управління архітектури і містобудівництва виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів павільйон в плані 3,0 м х 2,0 м побудований з білої пластикової вагонки по металевому каркасу. 02.07.2016 року Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області зареєстрована декларацію про готовність до експлуатації об`єкта № ОД 142161860168 « [ADDRESS] , реконструкція нежилого приміщення без зміни геометричних розмірів фундаменту у плані, 1220,9, II категорія складності». В пункті 11 Декларації про дозвільні документи зазначений дозвіл на виконання будівельних робіт від 27.12.2006 року № 577/06, виданий інспекцією ДАБК в м. Одесі. 23.01.2017 року рішення Малиновського районного суду м.Одеси (справа № 521/18648/16) за відповідачем визнано право власності на нежиле приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 103,0 кв.м. 21.03.2017 року державним реєстратором Іскровим О.В. прийнято рішення за індексним номером: 34368966 про реєстрацію за відповідачем права власності на нежитлове приміщення загальною площею 103 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Вказане рішення прийнято державним реєстратором на підставі наступних документів: -технічного паспорту ТОВ «БТІ «Альтернатива» 01.03.2017 року, серія та номер: б/н; -декларації про готовність до експлуатації об`єкта, зареєстрованої Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області від 02.07.2016 року № ОД 142161860168; -рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23.01.2017 року у справі № 521/18648/16-ц. Зазначене підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав та їх обтяжень та матеріалами реєстраційної справи. 16.12.2021 року Постановою Одеського апеляційного суду за апеляційною скаргою Одеської міської ради рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23.01.2017 року справа №521/18648/16 про визнання за [PERSON] права власності на нежитлове приміщення загальною площею 103 кв.м. за адресою: [ADDRESS] скасовано, прийнято нове рішення, яким у задоволені позову - відмовлено. Постанова суду набрала законної сили. Рішення про передачу відповідачу у власність або користування земельної ділянки за спірною адресою Одеською міською радою ніколи не приймались (лист Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 09.02.2018 року за вих. № 01-19/342-09-04). Згідно листа Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 25.04.2019 року за вих. № 1027/112-19 у книгах реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі станом на 31.12.2012 року право власності (користування) на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] не зареєстровано. Відповідно листа Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради від 26.03.2019 року за вих. № 01-11/890 вихідні дані (містобудівні умови та обмеження) управлінням за вказаною адресою не видавались. Згідно листа Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради від 04.11.2022 року за вих. № 01-18/1187 спеціалістом управління самоврядного контролю за використанням та охороною земель проведений огляд самовільно зайнятої відповідачем земельної ділянки комунальної власності, визначена її орієнтована площа - 0,0400 га. Дозвіл №577/06 про реконструкцію нежилого приміщення за адресою: [ADDRESS] не видавався; дозвіл за таким номером виданий на інше приміщення: квартиру за адресою [ADDRESS] (лист Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради листом від 03.11.2022 року за вих. № 01-11/1399). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із вимогами ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Відповідно до ч. 4 ст. 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на момент прийняття рішення державного реєстратора) у разі проведення державної реєстрації права власності на новостворений об`єкт нерухомого майна, щодо якого в Державному реєстрі прав відкрито розділ як на об`єкт незавершеного будівництва, відповідний розділ та реєстраційна справа щодо об`єкта незавершеного будівництва закриваються, реєстраційний номер такого об`єкта скасовується. Для новоствореного об`єкта нерухомого майна відкривається новий розділ у Державному реєстрі прав та формується нова реєстраційна справа, присвоюється новий реєстраційний номер такому об`єкту. Згідно з п. 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127 (в редакції, чинній на момент прийняття рішення державного реєстратора) для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна, в тому числі подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Відповідно до абз. 8 п. 22 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року № 461 у разі виявлення відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю наведених у зареєстрованій декларації недостовірних даних (встановлення факту, що на дату реєстрації декларації інформація, яка зазначалася в ній, не відповідала дійсності, та/або виявлення розбіжностей між даними, зазначеними у декларації), які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи без затвердженого встановленому порядку проекту або будівельного паспорта, а також у разі скасування містобудівних умов та обмежень, реєстрація такої декларації підлягає скасуванню органом державного архітектурно-будівельного контролю. Абзацами 9, 10 п. 22 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року № 461, передбачено, що орган державного архітектурно- будівельного контролю скасовує реєстрацію декларації шляхом видачі відповідного розпорядчого акта. Запис про реєстрацію декларації з реєстру виключається Держархбудінспекцією не пізніше наступного робочого дня, з дня повідомлення органом державного архітектурно-будівельного контролю про таке скасування. Орган державного архітектурно-будівельного контролю також скасовує реєстрацію декларації за рішенням суду про скасування реєстрації декларації, що набрало законної сили. Згідно з ч. 8 ст. 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник відповідно до закону несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданому ним повідомленні про початок виконання будівельних робіт, та за виконання будівельних робіт без повідомлення. Відповідно ст. 39-1 Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено єдину підставу для скасування реєстрації декларації, а саме: подання замовником недостовірних даних, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом. При цьому недостовірні дані мають відповідати одній із таких умов, які дають підстави вважити об`єкт самочинним будівництвом: - об`єкт збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; - об`єкт збудований або будується без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи; - об`єкт збудований або будується без належно затвердженого проекту або будівельного паспорта. Зазначене узгоджується із висновком Верховного Суду у постанові від 11.11.2020 року у справі № 640/10134/19. Згідно із ч. 1 ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. Згідно із п. б ч. 1 ст. 80 ЗК України суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 1 ст. 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є, серед іншого, земля, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах. Стаття 143 Конституції України наділяє територіальні громади правом безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляти майном, що є в комунальній власності. Відповідно до ст.ст. 10, 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» ради представляють інтереси територіальної громади. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах, зокрема, належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно та землю, а також кошти, отримані від їх відчуження. Згідно із ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Стаття 12 Земельного Кодексу України визначає, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу тощо. Згідно із п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та, юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Частиною 1 ст. 122 Земельного Кодексу України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону № 3038-VI забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства. Пуктом 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» визначено, що право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (ст. 90 ЗК України), землекористувачі (ст. 95 ЗК України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (ст. 102-1 ЗК України) або з інших передбачених законом підстав. Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову і будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. Право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених ст. 26-32 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Так, право на забудову земельної ділянки виникає у особи лише за наявності у неї відповідних речових прав на земельну ділянку, яка підлягає забудові. Підтвердження речового права на земельну ділянку, цільове призначення якої дозволяє здійснення відповідних будівельних робіт, є обов`язковою умовою правомірності здійснення таких будівельних робіт. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України (постанова від 02.12.2015 року у справі № 6-1328цс15) вимоги ч. 1 ст. 376 ЦК передбачають наявність декількох ознак самочинного будівництва, однак наявність хоча б однієї з них вже свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Зазначене узгоджується із практикою Верховного Суду (зокрема, справа № 1940/1655/18), за якою будь-які дії, направлені на фактичне використання земельної ділянки без оформлення права власності на земельну ділянку або права постійного користування чи права оренди земельної ділянки в порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є самовільним заняттям земельної ділянки. Відповідно до ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна може вимагати усунення будь-якого обмеження його права власності. Відповідно до п. б ч. 3 ст. 152 ЗК України до способів захисту прав на земельні ділянки належить, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав . Такий спосіб судового захисту спрямований на припинення порушення прав осіб, які є власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких здійснено самочинне будівництво, а також відновлює становище, яке існувало до здійснення протиправної забудови. Згідно з ч. 4 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Право позивача на звернення із даним позовом в порядку ЦПК України узгоджується із п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст.376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», за яким відповідно до вимог ст. 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. Враховуючи викладене, скасування рішення суду про визнання за відповідачем права власності на спірний об`єкт, недостовірність інформації, яка свідомо вказана [PERSON] як замовником в декларації про готовність спірного об`єкту до експлуатації, відсутність у відповідача документів на право власності або право користування земельною ділянкою, фактичне самовільне зайняття відповідачем земельної ділянки шляхом розміщенням на ній самочинно збудованого об`єкту є очевидним порушення майнових прав та законних інтересів територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради як власника спірної земельної ділянки, грубим порушенням відповідачем вимог закону, встановлених в державі правил, неповагою до суспільства. Так, позовні вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними ОМР в процесі розгляду справи, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є ефективними та таким, що відповідає його змісту та системі права. Судові витрати на оплату позивачем судового збору, документально підтверджені позивачем підлягають присудженню на користь позивача в порядку статті 141 ЦПК України.

Outcome: approved