Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

05 листопада 2015 року [PERSON] подала позов до Бориспільського міськрайонного суду Кихвської області, яким, остаточно визначившись з позовними вимогами 13 лютого 2023 року, просила : 1) визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; 2) визнати недійсним договір дарування вказаної квартири укладений 09 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Кузьміченко О.А., реєстровий номер 341; 3) визнати недійсним договір купівлі - продажу спірної квартири укладений 10 травня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Кузьміченко О.А., реєстровий номер 788; 4) визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] укладений 09 листопада 2019 року між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Сімаковою Н.С., реєстровий номер 211; 5) визнати недійсним договір купівлі - продажу даної квартири укладений 12 листопада 2022 року між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Коропець Н.В., реєстровий номер 782; 6) визнати в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за [PERSON] та [PERSON] право власності по частині кожному у квартирі [ADDRESS] та вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Ухвалою суду від 05 лютого 2016 року у справі відкрито позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. В січні 2018 року [PERSON] подала заперечення проти позову, в яких зазначила, що позивач свідомо вводить суд в оману, не вказуючи ту обставину, що з 2002 року спільне проживання [PERSON] з [PERSON] , а також ведення спільного господарства, припинилось та з вересня по грудень 2002 року її батько - [PERSON] , проживав в орендованій квартирі, а в грудні 2002 року переїхав на постійне проживання до [PERSON] , з якою проживав за адресою: [ADDRESS] . Також відповідач стверджувала, що спірна квартира набута у власність за кошти, отримані її батьком від продажу отриманою [PERSON] у спадщину квартири. Рішенням суду від 28 листопада 2018 року позовні вимоги було задоволено частково. Визнано частково недійсним договір дарування квартири від 09 березня 2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , в частині дарування 1/2 частки квартири. Визнано частково недійсним договір купівлі-продажу квартири від 10 травня 2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , в частині купівлі-продажу 1/2 частки квартири. Визнати за позивачем в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . В порядку поділу спільного майна подружжя виділено [PERSON] та визнати за ним право особистої приватної власності на легковий автомобіль марки «Volkswagеn Golf» 1988 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частину вартості вказаного легкового автомобіля в розмірі 15000 грн. 00 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити. Постановою Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2018 року в частині визнання частково недійсним договору дарування квартири, визнання частково недійсним договору купівлі - продажу квартири, визнання права власності на квартиру в порядку поділу спільного майна подружжя та щодо судових витрат - скасовано. Ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Постановою Верховного Суду від 08 липня 2020 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду І інстанції. На підставі протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 28 липня 2020 року визначено головуючого суддю Бориспільського міськрайонного суду Київської області Яковлєву Л.В. Ухвалою суду від 29 липня 2020 року дану справу прийнято суддею Яковлєвою Л.В. до свого провадження та призначено судове засідання з викликом і повідомленням сторін. 04 вересня 2020 року [PERSON] подала відзив на позов, яким просила відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що вона є добросовісним набувачем квартири, а тому права [PERSON] не підлягають захисту шляхом задоволення позову на підставі вимог ст. 215, 216 ЦК України. Крім того, вона, як покупець квартири, не повинна була перевіряти попередню історію майна, так як функція забезпечення законного володіння та розпорядження власністю покладається на державу в особі нотаріуса. Крім того, дана квартира вже не перебуває у власності [PERSON] , оскільки відчужена нею [PERSON] .. На підставі ухвал суду від 21 січня 2022 року та від 21 грудня 2022 року до участі у справі в якості співвідповідачів залучено [PERSON] та [PERSON] 13 лютого 2023 року позивачем подано останню, остаточну редакцію позову, яка прийнята судом в засіданні від 20 лютого 2023 року, якою [PERSON] просила суд : 1) визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; 2) визнати недійсним договір дарування вказаної квартири укладений 09 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Кузьміченко О.А., реєстровий номер 341; 3) визнати недійсним договір купівлі - продажу спірної квартири укладений 10 травня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Кузьміченко О.А., реєстровий номер 788; 4) визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] укладений 09 листопада 2019 року між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Сімаковою Н.С., реєстровий номер 211; 5) визнати недійсним договір купівлі - продажу даної квартири укладений 12 листопада 2022 року між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Коропець Н.В., реєстровий номер 782; 6) визнати в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за [PERSON] та [PERSON] право власності по частині кожному у квартирі [ADDRESS] та вирішити питання щодо розподілу судових витрат. 09 травня 2023 року відповідач [PERSON] подав відзив на позов, яким просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] з підстав, які зводяться до того, що він є добросовісним набувачем, а тому визнавати договір купівлі - продажу недійсним на підставі вимог ст. 215, 216 ЦК України немає підставі. [PERSON] , [PERSON] своїм процесуальним правом щодо подачі відзиву на позов не скористались. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового засідання до суду не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила. Разом з тим, уповноважила представляти власні інтересі в суді [PERSON] , яка в судовому засіданні позовні вимоги від 13 лютого 2023 року підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання до суду не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Однак, [PERSON] уповноважив представляти власні інтереси в суді адвоката Семиполець В.В., який в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що спірна квартира не була спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набута [PERSON] у власність в порядку спадкування. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник адвокат Сидоренко С.О., який також одночасно є представником [PERSON] , просили відмовити у задоволенні позову з підстав, наведених у письмових промовах та письмових поясненнях на стадії судових дебатів. Суд, заслухавши пояснення представників сторін та [PERSON] , повно та всебічно дослідивши матеріали справи з наявними в ній доказами, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши її у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних право-відносин, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст. 12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У частинах 1, 2 ст. 21 СК України вказано, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. За змістом ч. 2 ст. 3 СК України подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів. Згідно ст. 18 СК України кожен учасник сімейних правовідносин має право звернутись до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту є встановлення право-відношення. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 06 грудня 1991 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 січня 2014 року. Наведене підтверджується копію свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] виданого 06 грудня 1991 року Шевченківським РАЦС у м. Києві, а також заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 січня 2014 року, яке набрало законної сили 10 лютого 2014 року, за позовом [PERSON] та [PERSON] про розірвання шлюбу (т.1 а.с.5, т.2 а.с.26). Згідно Договором № 140-К про дольову участь у будівництві житла від 13 червня 2003 року, копія якого долучена до матеріалів справи, укладеного між Броварським ДБК «Меркурій» та [PERSON] , забудовник будує і здає в експлуатацію однокімнатну квартиру загальною площею 43,93 м.2 за № 140 на 9 поверсі в 179-ти квартирному житловому будинку по [ADDRESS] в 4-му кварталі 2005 року (2 черга), а дольовик в порядку дольової участі перераховує кошти на будівництво. Вартість квартири визначена в розмірі 46127 грн. 00 коп. (т.1 а.с.33). Разом з тим, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження зміни адреси та номеру квартири, за вищевказаним Договором про дольову участь у будівництві житла, у зв`язку з чим суд приходить висновку, що позивачем не доведена належність і допустимість зазначеного доказу. Водночас, згідно відповіді Комунального підприємства «Бориспільське бюро технічної інвентаризації» за № 2875 від 26 липня 2012 року за [PERSON] зареєстрована на праві власності квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру за № [NUMBER] , виданого Бориспільською міською радою 27 липня 2007 року, на підставі рішення виконавчого комітету Бориспільської міської ради за № 429 від 12 червня 2007 року (т.1 а.с.6). 09 березня 2016 року, в той час, коли дана справа за позовом [PERSON] знаходилась в Бориспільському міськрайонному суді, між відповідачам [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Бориспіль-ського міського нотаріального округу Кузьміченко О.А за реєстровим № 341, за яким [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] , а остання прийняла спірну квартиру [ADDRESS] (а.с.151-152). При цьому в п. 6 вказаного договору сторони зазначили про те, що дарувальник свідчить та доводить до відома обдарованої, що квартира, яка відчужується, до укладення цього договору нікому іншому не відчужена, в спорі не перебуває. Також у п. 14 договору зазначено, що відповідно поданої нотаріусу дарувальником заяви, з часу набуття права приватної власності на відчужувану квартиру і по теперішній час, він не одружений (не перебуває у зареєстрованому шлюбі) та не проживає однією сім`єю з жінкою без реєстрації шлюбу, і квартира, яка є предметом цього договору, не перебуває у спільній сумісній власності, а є його особистою приватною власністю. Зміст цієї заяви доведений нотаріусом до відома обдаровуваної. Відповідно п. 17 договору дарування сторони стверджують, що їм нотаріусом роз`яснено про те, що у разі подання ними неправдивої інформації щодо будь-якого питання, пов`язаного із посвідченням даного договору, подання сторонами недійсних та/або підроблених документів та/або сторони не заявили про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися даний договір, нотаріус відповідно вимог ст. 27 Закону України «Про нотаріат» не несе відповідальності за заподіяну шкоду. Зважаючи на вказане, суд приходить висновку, що дії обох сторін за договором дарування, відповідачів у справі, [PERSON] та [PERSON] не були добросовісними, оскільки [PERSON] було достовірно відомо про те, що право власності на квартиру було набуто під час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Відповідачу [PERSON] , [INFO] , на момент розірвання шлюбу батька [PERSON] у 2014 році було 25 років, і вона була учасником цивільної справи за № 359/3680/14-ц, яка розглядалась Бориспільським міськрайонним судом в період з квітня 2014 по червень 2015 року за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання права власності на майно та усунення перешкод у його користуванні, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання права власності на майно, та зустрічним позовом третьої особи [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на майно, а отже, їй було також достеменно відомо про наявність спору щодо квартири, яку їй було передано у власність за оспорюваним договором дарування від 09 березня 2016 року (т.2 а.с.25). Будь - яких належних і допустимих доказів того, що сторони (колишнє подружжя) [PERSON] та [PERSON] , а також відповідач [PERSON] врегулювали спір у 2015 року, що мало наслідком залишення позовів без розгляду у вищевказаній цивільній справі за № 359/3680/14-ц, суду надано не було. Відсутність таких доказів свідчить про те, що у відповідачів [PERSON] та [PERSON] на момент укладення оспорюваного договору дарування квартири від 09 березня 2016 року не було підстав вважати та стверджувати, що відповідач [PERSON] вправі без згоди співвласника [PERSON] розпорядитися спірною квартирою. Також встановлено, що відповідач [PERSON] , будучи обізнаною про те, що спірна квартира [ADDRESS] була набута у власність її батьком [PERSON] у шлюбі з [PERSON] , та про існування даного судового спору, в якому вона є стороною у справі, щодо квартири, яка їй була подарована без відома та згоди, всупереч волі іншого співвласника - [PERSON] , відчужила цю квартиру на користь [PERSON] , шляхом укладення оспорюваного договору купівлі - продажу квартири від 10 травня 2016 року, що посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Кузьміченко О.А. та зареєстрований в реєстрі за №788 (т.1 а.с.103-104). В пункті 5.1 вказаного договору зазначено, що «продавець» ( [PERSON] ) свідчить та доводить до відома «покупця», що квартирка, яка відчужується, не має обмежень щодо свого права розпорядження нею; квартира, яка відчужується, в спорі не перебуває. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 28 липня 2016 року сформованої за №64529398, право власності на спірну квартиру [ADDRESS] зареєстровано 10 травня 2016 року на праві приватної власності за [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу квартири, серія та номер : 788 від 10 травня 2016 року, що посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Кузьміченко О.А. (а.с. 94 -95). 09 листопада 2019 року [PERSON] (продавець), уклала з [PERSON] (покупець) договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Сімаковою Н.С. та зареєстрований в реєстрі за № 211 (а.с. 2-3 т. 5). За змістом п. 5 вказаного договору продавець ствердила, що на момент укладення цього договору відчужувана квартира нікому іншому не передана, не подарована, як внесок до статутного фонду (капіталу) юридичних осіб не передана, не відчужена іншим особам, в спорі (в тому числі в судовому), у заставі (в іпотеці, в тому числі податковій), під забороною, арештом не перебуває, треті особи не мають прав на цю квартиру. 12 листопада 2022 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Коропець Н.В. та зареєстрований в реєстрі за № 782 (а.с. 127-128 т. 5). Згідно п. 7 вказаного договору продавець ствердив, що квартира [ADDRESS] , до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, під заставою, в спорі та під забороною чи арештом не перебуває, у податковій заставі не перебуває, як внесок до статутного капіталу (фонду) інших осіб не внесена, місцезнаходження юридичних осіб за адресою квартири не зареєстроване, вільна від будь - яких майнових прав та претензій третіх осіб, про які на момент укладення даного договору продавець чи покупець не могли не знати. На підставі відповіді з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 143559 від 11 липня 2023 року судом встановлено, що власником даної квартири є [PERSON] .. Наведено свідчить про те, що продавці [PERSON] та [PERSON] повідомили недостовірну інформацію своїм покупцям під час здійснення правочинів по відчуженню квартири, оскільки на момент їх укладення вони вже перебувала у статусі відповідачів у справі за № 359/10528/15-ц щодо спору між [PERSON] та [PERSON] про визнання даної квартири спільною сумісною власністю подружжя та її поділ між подружжям. Більш того, про обізнаність [PERSON] та [PERSON] про наявність даного спору також свідчить і те, що вони належним чином викликались і повідомлялись судом про судові засідання у справі; [PERSON] скористалась своїм процесуальним правом щодо подачі відзиву по суті спору; [PERSON] надсилав листи до суду. Статтею 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя відповідно до статті 106 або одного з них відповідно до статті 107 цього Кодексу. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 109 цього Кодексу. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Враховуючи вищевикладене, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що зареєстровано 06 грудня 1991 року, розірвано 10 лютого 2014 року. У вказаний період сторони перебували у шлюбних стосунках. Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься у ст. 368 ЦК України. У статті 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь - яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 СК України при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно вимог ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує. В обгрунтування своїх заперечень проти позову [PERSON] вказав, що спірну квартиру придбано ним за грошові кошти, які належали йому особисто, а саме отримані при відчуженні в 2002 році квартири [ADDRESS] , частка якої належала йому на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло за № [NUMBER] від 09 серпня 2002 року (а.с. 8 т. 2). Суд критично оцінює наданий відповідачем договір купівлі - продажу квартири від 06 вересня 2002 року, укладений від імені [PERSON] , [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] , [PERSON] , яка діє від свого імені та від імені [PERSON] , з другої сторони, посвідчений приватний нотаріусом Київського міського нотаріального округу Старостіною Н.С., реєстровий № 5699, відповідно якого [PERSON] , [PERSON] продали належну їм квартиру [ADDRESS] за 12000 грн. 00 коп (т. 2 а.с. 9), та надану суду розписку, складену від імені [PERSON] датовану 06. Вересня 2002 року про отримання ним від [PERSON] грошових коштів в сумі 8200 доларів США за належну йому частку квартири (т. 2 а.с. 10). Так, відповідно вимог ст. 655 ЦК України ціна є істотною умовою договору купівлі - продажу, а тому посилання представника відповідача [PERSON] на вказану розписку від 06 вересня 2002 року, про отримання іншої, ніж зазначено в договорі купівлі - продажу квартири суми, є безпідставним. Крім того, за своєю правовою природою зазначена розписка є документом, що підтверджує отримання коштів на виконання грошових зобов`язань за договором, а отже, мала б знаходитись у боржника (покупця) - [PERSON] , однак вона знаходиться у [PERSON] .. Представник позивача ставить під сумнів дійсність даного письмового доказу, а отже, в силу вимог ч.7 ст. 95 ЦПК України, надана суду копія розписки не береться судом до уваги. Суд також враховує, що будь - яких належних і допустимих доказів того, що отримані від продажу належної відповідачу [PERSON] квартири [ADDRESS] кошти, за змістом договору 1/2 частка відповідача становить - 6000 грн. 00 коп., були витрачені на оплату вартості спірної квартири [ADDRESS] , суду не надано. Крім того, суд враховує, що право власності на квартиру було зареєстроване за відповідачем [PERSON] в липні 2012 року, тобто через десять років після укладення вищевказаного договору купівлі - продажу належної йому частки квартири в вересня 2002 року. В свою чергу, за змістом договору № 140-К про дольову участь у будівництві житла від 13 червня 2003 року, копія якого долучена до матеріалів справи, укладеного між Броварським ДБК «Меркурій» та [PERSON] , вартість квартири становила 46127 гривень (т. 1 а.с. 33). Доказів того, що [PERSON] мав інші грошові кошти чи майно, які належали йому особисто, не перебували у спільній сумісній власності подружжя та були вкладені ним у придбання спірної квартири, до суду, всупереч вимог ст. 76 ЦПК України, не надано. Інших належних і допустимих доказів, які підтверджують ціну, за яку було набуто у власність спірну квартиру, суду сторонами не надано, а тому твердження представників відповідачів про те, що спірна квартира [ADDRESS] придбана за особисті кошти [PERSON] , суд вважає необґрунтованими та безпідставними. Відтак, суд приходить переконання, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , оскільки набута ними в 2012 році під час перебування у зареєстрованому шлюбі незалежно від того, що право власності на неї оформлено на ім`я [PERSON] . Відповідно ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх спів-власників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. За змістом ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі спів-власників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повнова-жень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно ч. 4 ст. 369, ст. 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Такий правовий висновок наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі за № 372/504/17, у справ № 430/1281/14-ц від 15 червня 2020 року. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, співвласнику майна, права якого порушені, для визнання недійсним укладеного спірного договору достатньо довести відсутність згоди останнього на укладення договору у формі, яка визначена діючим законодавством. Судом встановлено і не заперечується сторонами, що договір дарування квартири від 09 березня 2016 року укладено між відповідачами [PERSON] та [PERSON] без згоди іншого з подружжя - [PERSON] .. Доказів протилежного суду сторонами не надано. Крім того, вказане нерухоме майно було відчужене [PERSON] своїй донці безоплатно, а тому вважати договорів дарування такими, що укладений в інтересах сім`ї, не можна. Більш того, суд приходить переконання, що [PERSON] , як донька [PERSON] була достеменно обізнаною про права [PERSON] щодо спірної квартири, оскільки її набуто у власність під час перебування позивача та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, та про наявність судового спору щодо вказаного майна, оскільки [PERSON] була строною у справі. Відтак, суд вважає дії вказаних відповідачів недобросовісними та такими, що були спрямовані на порушення прав іншого співвласника, а саме [PERSON] .. Відповідно ч. 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згідно вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагає-ться. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами 1 та 2 цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь - якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. А тому, укладення одним з подружжя - [PERSON] договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя - [PERSON] , є підставою для визнання договору дарування недійсним, оскільки [PERSON] та контрагент за договорами - [PERSON] діяли недобросовісно. Вказані висновки суду узгоджуються з правовою позицією, наведеною у постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у цивільній справі за № 304/1423/15-ц. Враховуючи наведене, суд вбачає підстави для задоволення позову в частині вимог про визнання недійсним договору дарування від 09 березня 2016 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] .. Згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Відповідно вимог ст. 655, 657 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. При здійсненні своїх прав, згідно ч. 2 ст. 13 ЦК України, особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року за № 2-р(II)/2021 у справі за № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина 3 статті 13, частина 3 статті 16 ЦК України не суперечать частині 2 статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини 3 статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини 1 статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині 3 статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина 3 статті 13 та частина 3 статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною). Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встанов-лених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом, та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відтак і подальші договори купівлі - продажу щодо спірної квартири укладені 10 травня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , 09 листопада 2019 року між [PERSON] та [PERSON] , 12 листопада 2022 року між [PERSON] та [PERSON] також підлягають визнанню недійсними в судовому порядку, оскільки передумовою став недійсний договір дарування. Також суд звертає увагу на те, що підставами для визнання вказаних правочинів недійсними є й те, що в момент укладення даних договорів купівлі - продажу, продавці вже були залучені до участі у даній справі як відповідачі, достеменно знали про наявний судовий спір між [PERSON] та [PERSON] щодо визнання даної квартири спільним сумісним майном подружжя та його поділу, однак, діючи недобросовісно і нечесно, приховали це від покупців та нотаріусів, чим ввели їх в оману, зловживали своїм правом, внаслідок чого призвели до укладення договорів за обставин, які не відповідали дійсності та з порушенням істотних умов договору, які завдали шкоди покупцям. В свою чергу доводи представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] щодо неналежного способу захисту, обраного позивачем, а саме щодо необхідності пред`явлення віндикаційного позову на підставі ст. 388 ЦК України, суд оцінює критично, оскільки з позовом про витребування майна у добросовісного набувача до суду може звернутись саме власник майна. Проте, предметом спору у даній справі є, в тому числі, визнання права власності у майні, що є спільною сумісною власністю. Відтак, лише у разі набрання даним судовим рішенням законної сили [PERSON] , набуде право власності на частину квартири [ADDRESS] та зможе скористатись своїм правом щодо пред`явлення віндикаційного позову. Разом з тим, наразі вищевказані договори купівлі - продажу квартири визнаються судом недійсними саме на підставі вимог ст. 215, 216 ЦК України, оскільки під час їх укладення допущено порушення істотних умов договору. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно ч. 1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Сторони у справі не подали до суду доказів наявності домовленостей щодо визначення розміру часток в спільно набутому майні під час перебування у шлюбі чи шлюбного договору, яким вирішено дане питання. За змістом п.п. 22 - 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» за № 11 від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Пунктом 23 вказаної постанови передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно закону не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути : квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» за № 11 від 21 грудня 2007 року до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Враховуючи наведене, суд вбачає підстави для задоволення позовних вимог в частині поділу спільного сумісного майна подружжя та визнання за [PERSON] та [PERSON] право власності по частині кожному у квартирі [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно ч. 1 та п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з даним позовом [PERSON] сплачено судовий збір сумарно в розмірі 2249 грн. 60 коп., як, зважаючи на задоволення позовних вимог, слід стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача. Враховуючи наведене та

Outcome: approved