Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-27 00:00:00

Позивач [PERSON] 23 лютого 2022 року звернувся до суду з позовною заявою до\~ приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа Другий Малиновський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), відповідно до якого просить визнати виконавчий напис № 8702 від 11.09.2017 року, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу, Бондар Іриною Михайлівною таким, що не підлягає виконанню та стягнути сплачені судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що 11.09.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною вчинено виконавчий напис № 8702 про стягнення з нього на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованості в розмірі 6198 доларів США 58 центів, що за курсом НБУ станом на дату складання виконавчого напису становить 159050,66 гривень. На підставі виконавчого напису державним виконавцем Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Горбенко М.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 23.04.2020 року. Підстав для винесення виконавчого напису не було, оскільки стягувач пропустив строк звернення до нотаріуса з метою вчинення виконавчого напису, договір про кредитні зобов`язання між позивачем та АТ «КБ «Приватбанк» не був укладений нотаріально, [PERSON] сплачував заборгованість за кредитним договором, а також АТ «КБ «Приватбанк» задовольнив свої вимоги за рахунок предмета застави. Отже, у\~нотаріуса не було належних правових підстав для вчинення виконавчого напису. З огляду на вищенаведене,\~вважає, що існують усі правові підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Вказані обставини зумовили позивача звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 25 лютого 2022 року звільнено від сплати судового збору [PERSON] за подачу позову до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни, Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа Другий Малиновський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Відкрито провадження у справі. Встановлено порядок спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін для розгляду даної справи. Заочним рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 26 жовтня 2022 року позовні вимоги [PERSON] \~ до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни, Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа Другий Малиновський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню задоволені. Визнано виконавчий напис, вчинений 11.09.2017 року приватним нотаріусом Дніпровсього міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною та зареєстрований в реєстрі за № 8702, про стягнення заборгованості з [PERSON] в розмірі 6198 доларів США 58 центів, що за курсом НБУ станом на дату складання виконавчого напису становить 159050,66 гривень таким, що не підлягає виконанню. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570) судовий збір в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок, що підлягав сплаті за подачу позовної заяви в дохід держави. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570) на користь [PERSON] \~(РНОКПП [NUMBER] ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 45\~000 (сорок п`ять тисяч) гривень 00 копійок. 21 лютого 2023 року представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2022 року по справі за позовом [PERSON] до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни, Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа Другий Малиновський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування зазначено, що Позивач не спростував належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості перед банком за кредитним договором на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою, ніж та, яка запропонована в ньому до стягнення, не надав доказів часткового чи повного погашення заборгованості у зв`язку з чим, вважають виконавчий напис цілком правомірним, а доводи Позивача є нікчемними, оскільки нотаріус діяв у рамках чинного законодавства, а отже виконавчий напис вчинено з дотриманням всіх вимог законодавства. Також зазначили, що не згодні з розміром витрат на професійну правничу допомогу, вважають їх необґрунтованими та такими, що не підлягають стягненню. У зв`язку з чим, вважають, що є всі правові підстави для скасування заочного рішення та призначення справи до розгляду. Ухвалою суду від 22 лютого 2023 року заяву залишено без руху. 03 березня 2023 року від представника заявника до суду на виконання ухвали суду від 22 лютого 2023 року надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою суду від 06 березня 2023 року поновлено представнику АТ КБ «ПриватБанк» строк звернення до суду з заявою про перегляд заочного рішення Приморського районного суду міста Одеси від 26 жовтня 2022 року. Прийнято до свого провадження справу за заявою представника АТ КБ «ПриватБанк» про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2022 року. 14 березня 2023 року від представника [PERSON] до суду надійшли заперечення, у відповідності до яких зазначено, що АТ КБ «ПриватБанк» не надав суду та не зазначив в своїй заяві жодних доказі, які мають істотне значення для правильного вирішення справи. Щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу зазначено, що в позовній заяві [PERSON] було зазначено попередній розрахунок судових витрати, які складали суму витрат на правничу правову допомогу в розмірі 45000,00 гривень, сплачених адвокатському бюро «Федяєва Сергія Володимировича», оскільки АТ КБ «ПриватБанк» позовну заяву отримав та на протязі всього розгляду справи не надав жодних заперечень щодо суми судових витрат, отже підстави для скасування заочного рішення суду відсутні. Ухвалою суду від 15 березня 2023 року заяву представника АТ КБ «ПриватБанк» про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2022 року задоволено. Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2022року у справі за позовом [PERSON] \~ до\~приватного нотаріуса\~Дніпровського міського\~нотаріального округу\~Бондар Ірини\~Михайлівни,\~Акціонерного товариства\~Комерційний банк\~«Приватбанк»,\~третя особа\~Другий Малиновський\~відділ державної\~виконавчої служби\~у місті\~Одесі Південного\~міжрегіонального управління\~Міністерства юстиції\~(м.\~Одеса)\~про визнання\~виконавчого напису\~таким,\~що не\~підлягає виконанню скасовано та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання 25 квітня 2023 року з`явився представник Позивача, представник Відповідача в судове засідання не з`явився, сповіщався належним чином. Розгляд справи відкладено на 28 червня 2023 року. 30 травня 2023 року від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності. В судове засідання 28 червня 2023 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Від представника Позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Також представник [PERSON] просив стягнути з Відповідача судові витрати. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, сповіщені належним чином, заяв чи клопотань до суду не надано. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Вивчивши матеріали справи, ретельно перевіривши надані докази, суд приходить до наступних висновків. За загальним правилом (ч.1 ст.13 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що дійсно 11.09.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною вчинено виконавчий напис № 8702 про стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором № № OD30AE00000030 від 14.08.2007 р., в розмірі 6198 доларів США 58 центів, що за курсом НБУ станом на дату складання виконавчого напису становить 159050,66 гривень. Постановою про відкриття виконавчого провадження від 23.04.2020 року було відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого напису № OD30AE00000030 виданого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального Бондар І.М. про стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором. Так, за умовами виконавчого документу стягнення заборгованості проводиться за кредитним договором № OD30AE00000030 від 14.08.2007 р., в розмірі 6198 доларів США 58 центів, що за курсом НБУ станом на дату складання виконавчого напису становить 159050,66 гривень. Нормативне обґрунтування. Відповідно ст. 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 зробила такий висновок про застосування вказаної норми права: «Строк для звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису, передбачений статтею 88 Закону України «Про нотаріат», безпосередньо пов`язаний з позовною давністю, встановленою ЦК України. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Отже, загальний строк для звернення стягувача до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису становить не більше трьох років з дня виникнення у стягувача права вимоги до боржника незалежно від суб`єктного складу сторін у правовідносинах, тобто цей строк підлягає застосуванню й у відносинах між юридичними особами. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено іншу позовну давність, виконавчий напис видається у межах цього строку» (пункт 80 вказаної постанови). Даний висновок було підтримано також Постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року, справа № 910/10374/17, провадження № 12-5гс21. Виконавчий напис № 8702, як вбачається з його змісту, було вчинено за період з 14.08.2007 року по 11.08.2017 року, за період 9 років, 11 місяців, 28 днів, а отже нотаріус не мав права його вчиняти, у зв`язку зі спливом строку звернення стягувачем до нотаріуса з метою вчинення виконавчого напису. Відповідно до ст. 89 Закону України «Про нотаріат», у виконавчому написі повинні зазначатися: дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис, найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають, витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення, розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк пред`явлення виконавчого напису до виконання. Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні», при вирішення справ пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами. Пунктом 8 зазначеної вище постанови передбачено, що суд при вирішенні питання про обґрунтованість повинен виходити з того, що нотаріальні дії повинні вчинятись у суворій відповідності з встановленими для даного органу чи особи компетенцією і порядком їх вчинення. У п. 10 «Узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснено, що однією з об`єктивних причин оскарження виконавчих написів є поверхневий підхід нотаріуса до вирішення питання про можливість вчинення виконавчого напису у кожному конкретному випадку. Поза увагою нотаріуса часто лишається те, що стягувачі, звертаючись за вчиненням виконавчого напису, необґрунтовано завищують суми своїх вимог, включаючи до їх складу всі санкції, комісії, винагороди, або звертаються про стягнення спірного боргу. Тому судами під час розгляду таких справ має бути враховано пред`явлені банками розрахунки заборгованості за кредитними договорами, суми, які зазначені у письмових вимогах та виконавчих написах нотаріусів, з`ясовано всі обставини у справі, зокрема чи є за боржником сума боргу. При цьому судам слід особливу увагу приділяти спірності сум у частині зазначення різних сум у письмовій вимозі та у виконавчому написі. Як зазначив Верховний Суд України в своїй Постанові від 05 липня 2017 року по справі № 754/9711/14-ц безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З урахуванням приписів статей 15,16,18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотнього. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. При цьому законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Як вбачається\~з матеріалів\~справи,\~виконавчий напис\~було вчинено\~за період\~з 14.08.2007\~року по 11.08.2017 року. З наданих з боку Позивача доказів також вбачається, що за період з 16.10.2007 року по 10.06.2011 року [PERSON] сплатив на користь АТ КБ «Приватбанк» суму заборгованості за кредитним договором № OD30AE00000030 від 14.08.2007 року в розмірі 7609,13 доларів США та 20162,87 гривень, у підтвердження чого до суду було надано платіжні квитанції. Проаналізувавши викладені обставини суд приходить до висновку що на момент вчинення виконавчого напису заборгованість за кредитним договором № OD30AE00000030 не була безспірною. Окрім наведених норм чинного законодавства, що впорядковують питання можливості вчинення виконавчого напису нотаріусу за наявності безспірності заборгованості, суд звертає увагу і на іншу умову, обов`язковість дотримання якої передбачена при вчиненні нотаріусами виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою № 662 Перелік документів доповнено після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у Постанові від 21.09.2021 року справа № 910/10374/17, провадження № 12-5гс21, оскільки у судовому порядку постанову № 662 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника». Оцінка аргументів сторін, висновки суду Таким чином, досліджуючи правові підстави вчиненого виконавчого напису, який зокрема ґрунтувався на п.2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" № 1172 в редакції від 29.06.1999 року, у нотаріуса було відсутнє право на вчинення виконавчого напису\~ окремим документом, адже нотаріус позбавлений можливості вчиняти такі написи щодо правочину, який не був нотаріально посвідчений. Окрім того, безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, що виключає можливість спору з його сторони щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак і документи, які підтверджують її безспірність, і на підставі яких нотаріусами здійснюються виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними, та такими, що містять вираз волі стосовно наявності певної заборгованості не лише кредитора, а й самого боржника, або ж безумовно підтверджують наявність у боржника перед кредитором заборгованості саме в такому розмірі. Також ст. 88 Закону України «Про нотаріат» чітко визначені строки вчинення виконавчого напису, які АТ «КБ «Приватбанк» пропустив при зверненні до нотаріуса. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, а саме того, що ані відповідачами, ані третьою особою, не було доведено правомірності вчинення оспорюваного виконавчого напису від 11 вересня 2017 року, враховуючи також те, що в судовому засіданні не знайшло підтвердження безспірності заборгованості, прийнявши до уваги неправильне оформлення документів стягувачем та пропуск строку вчинення виконавчого напису, суд приходить до висновку про порушення процедури вчинення вказаної нотаріальної дії. Щодо визначення відповідачем приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни, суд зазначає наступне. Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві. Частиною другою статті 1 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Спори за позовами про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа. Отже нотаріус не є належним відповідачем по\~ у цій категорії справ, оскільки предметом позову є спір про право, зокрема позивач заперечує наявність у нього суми заборгованості перед кредитором, яка вказана у виконавчому написі. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва за надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Окрім того, при ухваленні рішення суд приймає до уваги додаткову постанову Великої Палати Верховного Суду по справі N 755/9215/15-ц від 19.02.2020 року, провадження N 14-382цс19, в якої висловлена правова позиція щодо вирішення питання про розподіл судових витрат між учасниками справи. За результатом дослідження судом наданих стороною Позивача доказів на підтвердження понесених Позивачем судових витрат, суд приходить до висновку, що представлений представником Позивача обсяг та вартість не в повній мірі відповідають матеріалам справи №522/3683/22-Е. У даному випадку стороною позивача до судових дебатів було заявлено про відповідні судові втрати в розмірі 45000,00 гривень, та з наданих договорів вбачається наявність укладених між позивачем, на користь якого винесено рішення, та адвокатським бюро, представник якого здійснювала безпосереднє представництво позивача у судовому провадженні угод про надання правничої допомоги, детальний опис проведених робіт, узгоджені позивачем та адвокатським бюро вартість наданих послуг, акти про прийняття даних послуг як таких, що виконані у повному обсязі. Також за змістом позовної заяви, поданої до суду 23.02.2022 року, стороною позивача було заявлено орієнтований розмір витрат на професійну правничу допомогу. Суд враховує, доводи представника Акціонерного товариства\~Комерційний банк\~«ПриватБанк» про те, що подані докази неспівмірні з предметом розгляду справи та розміром виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. За таких обставин, суд вбачає підстави для зменшення розміру витрат на професійну (правничу) допомогу, які слід стягнути з Відповідача по справі. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від\~\~\~\~ 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Виходячи із доведеності та обґрунтованості позовних вимог [PERSON] , суд вважає за необхідне стягнути з відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30\~000,00 грн. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Як зазначалось раніше, ухвалою суду від 25 лютого 2022 року звільнено від сплати судового збору [PERSON] за подачу позову до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни, Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа Другий Малиновський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. У зв`язку з задоволенням позову [PERSON] , з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» слід стягнути судовий збір в розмірі 992,40 гривень в дохід держави.

Outcome: approved