Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом та просила стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на свою користь 7879,25 грн. недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за період 2017-2021 років (включно). В обґрунтування позову посилалася на те, що вона з 30.09.2016 по 04.04.2019 працювала на станції Кривий Ріг-Сортувальний у Криворізькій дирекції залізничних перевезень РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» на різних посадах, з 07.06.2019 відновила роботу на підприємстві відповідача та з 16.07.2019 працює оператором станційної технічного центру оброблення поїзної інформації та перевізних документів. За період з 2017-2021 роки їй надавалась щорічна тарифна відпустка та вона користувався правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, яка відповідно до умов колективного договору мала складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Однак, відповідач порушуючи її права, здійснював виплату матеріальної допомоги не у повному обсязі. За вказаний період матеріальна допомога надана лише у розмірі: за 2017 рік - 2000 грн., за 2018 рік - 2301,25 грн., за 2020 рік - 2627,50 грн, за 2021 рік - 2837,50 грн. А мала б бути у розмірі: за 2017 рік - 4173,00 грн., за 2018 рік - 3723 грн., за 2020 рік - 4723 грн., а за 2021 - 6000 грн., виходячи з рівня мінімальної заробітної плати в Україні. У зв`язку з чим, позивач змушена звернутись до суду за захистом своїх трудових прав та просити суд стягнути з відповідача недоплачену суму матеріальної допомоги за період з 2017-2018, 2020-2021 роки в розмірі 7879,25 грн. Позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь судові витрати на правову допомогу, в розмірі 2500 грн. Ухвалою суду від 26.05.2023 відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідач, отримавши копію ухвали про відкриття провадження по справі, з копією позову та додатками до нього 12.06.2023 (а.с. 49-50), будучи повідомленим про дату та час розгляду справи, в тому числі на електронні адреси з яких велося листування відповідача з судом (а.с. 50, 54-56), участь представника у розгляді справи не забезпечив, про причини неявки представника до суду не повідомив, відзиву не подано. Позивач та її представник до суду не з`явилися, але від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача. Представник позивача вказала про підтримання позовних вимог, просила їх задовольнити в повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Зі згоди представника позивача, яка не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на місці постановив ухвалити по справі заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів у силу ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, встановивши правовідносини, які виникли між сторонами та яка правова норма підлягає застосуванню до них, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, зі слідуючих підстав. Судом встановлено, що [PERSON] в період 30.06.2016 по 04.04.2019 працювала на посаді оператора станційного технологічного центру оброблення поїзної інформації та перевізних документів. 04.04.2019 була звільнена з займаної посади за власним бажанням, але 07.06.2019 прийнята станційним робітником станції «Кривий Ріг-Сортувальний» СП «Криворізька дирекція залізничних перевезень» АТ «Укрзалізниця РФ «Придніпровська залізниця», 16.07.2019 переведена оператором станційного технологічного центру оброблення поїзної інформації та перевізних документів, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 14). Відповідно до наданих позивачем розрахунків заробітної плати, [PERSON] в квітні 2017 виплачувалася матеріальна допомога на оздоровлення 2000 грн (а.с. 15), в листопаді 2018 році - 2301,25 грн (а.с. 16), в липні 2020 році - 2627,50 грн (а.с. 17) та в січні 2021 - 2837,50 грн (а.с. 18). Відповідно до колективного договору укладеного між адміністрацією та трудовим колективом Криворізької дирекції залізничних перевезень на 2015 рік, схваленого конференцією трудового колективу від 18.03.2015, його укладено з метою регулювання виробничих, трудових відносин та соціально-економічних інтересів залізничників і адміністрації дирекції (п.1.1). Положення колективного договору в повному обсязі поширюються на працівників дирекції, виборних та штатних працівників профспілкових органів (п. 1.3) . Необхідні зміни, доповнення до колективного договору можуть вноситися за взаємною домовленістю сторін, при цьому вони не повинні погіршувати умови праці, трудові та соціально-економічні інтереси працівників, які встановлено чинним законодавством та колективним договором і затверджується на спільному засіданні керівництва дирекції і президії Теркому, а всі інші - на конференції колективу (п. 1.4). Відповідно до п. 1.5 -1.6 колективного договору, кожна із сторін, які укладають колективний договір, не можу протягом строку чинності в односторонньому порядку припинити виконання взятих на себе зобов`язань. Колективний договір встановлює мінімальні і обов`язкові для застосування трудові, соціальні гарантії та пільги. Пункт 1.7 колективного договору закріпив, що він набирає чинності з дня його схвалення конференцією трудового колективу і діє до укладення нового. В період 2017-2021 років, строк дії вказаного колективного договору продовжувався (а.с. 22-26). Відповідно до п. 3.1.14 колективного договору, при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або менше її половини, незалежно від періоду її надання, виплачувати за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40 % тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги (а.с. 19-21). 31.03.2017 радою профспілки залізничників і транспортних будівельників України, керівництва структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» і президіє Криворізької територіальної профспілкової організації прийнято постанову № П-5-8г/а, якою постановлено застосувати з 01.04.2017 у діючому колективному договорі СП «Криворізька дирекція залізничних перевезень» замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахункову величину «125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» (а.с. 27). 10.06.2021 прийнято постанову, знову ж за участі президії Криворізької територіальної профспілкової організації, згідно якої внесено зміни до п. 3.1.14 колективного договору, виклавши його в редакції, згідно якої матеріальна допомога на оздоровлення встановлюється в розмірі 50 % тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, що обіймає працівник, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січні звітного року (а.с. 28). 20.01.2022 постановою № П-15-92 за участі президії Криворізької територіальної профспілкової організації, внесено зміни до п. 3.1.14 колективного договору, відповідно до яких матеріальна допомога на оздоровлення не може бути менше двох прожиткових мінімумів з коефіцієнтом 1,31 для працездатних осіб, встановлений законодавством України на 01 січня звітного року (а.с. 29). Згідно ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами. Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.). Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Згідно ст. 18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. 01.01.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774 - VIII від 06.12.2016, згідно п. 3, 5 розділу ІІ якого, установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень. Установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести їх норми у відповідність із цим Законом згідно із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно, згідно умов вказаного закону, мінімальна заробітна плата перестала бути розрахунковою величиною при визначенні розмірів заробітної плати та інших виплат, в тому числі вона не могла бути застосована як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторони, які укладали такі договори мали б привести їх до норм вказаного закону протягом 3 місяців. Таким чином, Закон України «Про внесення змін до законодавчих актів України» погіршив становище позивача та інших працівників підприємства щодо розміру матеріальної допомоги, звузив його право на матеріальну допомогу, а тому не має зворотньої сили та не може бути застосований при визначення розміру цієї допомоги. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 1 січня 2017 року - 1600 гривень, з 1 травня - 1684 гривні, з 1 грудня - 1762 гривні, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом на день отримання позивачем матеріальної допомоги, становив 2000 грн., мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 1 січня 2018 року - 1762 гривні, з 1 липня - 1841 гривня, з 1 грудня - 1921 гривня, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом на день отримання позивачем матеріальної допомоги, становив 2301,25 грн., мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3723 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2020 року був встановлений на рівні 2102 грн., з липня - 2197 грн, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом на день отримання відпустки позивачем, становив 2627,50 грн., а мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2020 року була встановлена на рівні 4 723,00 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 1 січня - 2270 гривень, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом на день отримання відпустки та матеріальної допомоги позивачем (січень 2021), становив 2837,50 грн., а мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2021 року була встановлена на рівні 6000 грн. Норми постанови від 10.06.2021 не могли застосовуватися до позивача, оскільки є прийнятими після отримання ним відпустки та виплати допомоги - січень 2021. Прийняття 31.03.2017 спільної Постанови керівництва СП «Криворізька дирекція залізничних перевезень» та президії Криворізької територіальної профспілкової організації № П-5-8г/а, про застосовування з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», як і прийняття спільної постанови № П-13-85 г від 10.06.2021 (яка в межах заявлених позовних вимог, не врегульовує спірні правовідносини, оскільки прийнята 10.06.2021, тобто після надання відпустки та матеріальної допомоги позивачу за 2021 рік), фактично є рішеннями, що погіршують становище працівників порівняно із колективним договором в редакції до змін (передбачав матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі не менше мінімальної заробітної плати на момент виплати матеріальної допомоги ), а тому вказані рішення повинні були прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва і профспілкових комітетів, а на конференції трудового колективу. Відповідно до ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Відповідно до ст. 16 КЗпП України, умови колективного договору, що погіршують порівняно з чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними. Вказані норми законодавства, зокрема ст. 16 КЗпП України, не вимагають будь-якої процедури визнання недійсними умов колективних договорів, що погіршують становище працівників порівняно з законодавством і угодами, оголошуючи такі умови недійсними і не вимагаючи судової процедури визнання їх недійсними. Будь-яких доказів того, що відповідачем у визначеному законом та колективним договором порядку (прийняття рішення на конференції трудового колективу), виконано вимоги Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774 - VIII від 06.12.2016 щодо укладення чи приведення існуючих колективних договорів чи угод у відповідність із цим Законом, протягом трьох місяців, чи в подальшому, відповідачем суду не надано. Разом з тим, враховуючи положення колективного договору, прийняття державних норм з рівнем гарантій нижче, ніж передбачено колективним договором, має наслідком продовження дії саме норм колективного договору, до закінчення терміну їх чинності, або внесення змін до нього в порядку визначеному законодавством та самим колективним договором (п. 1.4 колективного договору). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» № 1774-УІІІ від 06.12.2016 не створює юридичних наслідків щодо застосування п. 3.1.14. Колективного договору, в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, в даному випадку, колективним договором, п. 3.1.14. якого визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Беручи до уваги викладене, суд вважає, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягають застосуванню не спільні Постанови керівництва СП «Криворізька дирекція залізничних перевезень» та президії Криворізької терпрофорганізації, які погіршують становище працівників та прийняті з порушенням вимог Колективного договору (вносять зміни до колективних договорів що погіршують права працівників порівняно з діючими положеннями колективного договору, не на конференції трудового колективну), а п. 3.1.14. Колективного договору (а.с. 21). Суд приходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь позивача підлягає стягненню недоплачена матеріальна допомога в розмірі 7879,25 грн., що складається з: - 1200 гривень недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2017 рік (3200 грн. - 2000 грн.), - 1421,75 гривень недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2018 рік (3723 грн. (розмір мінімальної заробітної плати на момент отримання відпустки та виплати матеріальної допомоги) - 2301,25 грн.), - 2095,50 гривень недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2020 рік (4723 - 2627,50 грн. - грн), - 3162,50 гривень недоплачена допомога на оздоровлення за 2021 рік (6000 - 2837,50 грн). Загальний розмір недоплаченої матеріальної допомоги складає 7879,75 грн., але суд задовольняє позов у межах заявлених позовних вимог, тому стягує заборгованість в сумі 7879,25 грн. Вказаний спір є трудовим, оскільки предметом даного спору є саме стягнення недоотриманої частини матеріальної допомоги, що є частиною заробітної плати та входить до її структури. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 760/14696/16-ц та від 10.02.2021 у справі № 143/179/19. Оскільки позивач відповідно до п. 1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, її позов задоволено в повному обсязі, тому відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. Крім цього, позивач просила суд стягнути на її користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 грн (500 грн - усна консультація та 2000 грн складення позовної заяви), що підтверджені актом № 1 від 16.05.2023 про надання правової допомоги та квитанцією про оплату витрат (а.с. 41-42). Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно зі ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК україни, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує обставини визанчені ч.3 ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Враховуючи що позов позивача [PERSON] задоволено, нею понесено витрати на правничу допомогу, які є обґрунтованими та підтверджені належними доказами, заяв про їх необґрунтованість та неспівмірність відповідачем не подано, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу розмірі 2500 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved