Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання договору довічного утримання недійсним та застосування наслідків недійсності правочину. В обґрунтування позовних вимог вказує те, що [INFO] помер її старший брат [PERSON] , 1947 року народження, який проживав з вересня 2005 року за адресою: [ADDRESS] . 27 травня 2015 року вона, як спадкоємець другої черги за законом, подала державному нотаріусу Першої Рівненської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті брата. Тоді вона дізналася, що таку ж заяву про прийняття спадщини подала спадкоємець першої черги за законом - [PERSON] - дочка спадкодавця [PERSON] . Під час подання заяви на спадщину [PERSON] дізналася про договір довічного утримання, укладений 26 червня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] , їх рідним дядьком по матері, і посвідченим у приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Ткачук Маргарити Юхимівни. Згідно із зазначеним договором [PERSON] , [INFO] , передав у власність [PERSON] належну йому на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] , вартістю 28 734 грн. 19 липня 2006 року КП «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» зареєструвало за [PERSON] право власності на цю квартиру. [INFO] [PERSON] помер, у зв`язку з чим договір довічного утримання припинився, а квартира залишилася у власності [PERSON] . Позивач вважає, що договір довічного утримання є недійсним, оскільки приватний нотаріус на той час не вправі була вчиняти цю нотаріальну дію. Так, згідно з чинним на той час п. 5 ч. 1 ст. 36 Закону України «Про нотаріат» приватні нотаріуси не вправі були посвідчувати договори довічного утримання. Таке право було лише у державних нотаріусів. У приватних нотаріусів право посвідчувати договори довічного утримання виникло тільки після 01 жовтня 2008 року, коли ст. 36 цього закону було виключено на підставі Закону № 614-УІ від 01.10.2008 року. Позивач вважає, що відповідач [PERSON] на підставі незаконно посвідченого договору довічного утримання від 26.06.2006 року претендує на спадкування спірної квартири за адресою: [ADDRESS] , хоча вона такого права немає. Просить договір довічного утримання на підставі ст.ст. 203, 209, 216, 220 ЦК України визнати недійсним та застосувати наслідки його недійсності, скасувавши у Державному реєстрі прав на нерухоме майно реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та відновити попередню реєстрацію права власності на цю квартиру за [PERSON] , який помер [INFO] . Також позивач вважає, що трирічний строк позовної давності у даній справі, встановлений ст. 257 ЦК України вона пропустила з поважних причин, так як про наявність спірного договору довічного утримання від 26.06.2006 року, укладеного між [PERSON] і [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом довідалася в травні 2015 року, а тому просить суд поновити строк позовної давності пропущений нею із поважних причин. 04 червня 2018 року через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області представником відповідача - адвокатом Яремою С.В. подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, в зв`язку із тим, що згідно з ч. 2 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача, а тому договір довічного утримання від 26.06.2006 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] припинив свою дію 08 вересня 2008 року, коли помер відчужувач - [PERSON] . Звертає увагу суду на те, що заявляючи клопотання про поновлення пропущених строків, позивачем не наведено жодної поважної причини та не надано жодного доказу у їх обґрунтування. Твердження позивача про те, що під час подання 27.05.2015 року заяви на спадщину до нотаріуса вона взнала про існування договору довічного утримання від 26.06.2006 року, укладеного між її покійним братом [PERSON] та дядьком [PERSON] , не відповідає дійсності та спростовується її поясненнями наданими під час розгляду попередньої цивільної справи № 569/6385/15-ц та копією розписки від 01.04.2007 року, яка досліджувалася у цій справі, про те, що [PERSON] отримав від [PERSON] гроші в сумі 4 300 доларів США, в рахунок чого він зобов`язувався подарувати [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яку отримає після смерті [PERSON] завдяки договору довічного утримання від 26.06.2006 року. Просить суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] повністю. Позивач та її представник - адвокат Сенчук А.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просять їх задоволити. Представник відповідача - адвокат Ярема С.В. в судовому засіданні просить в задоволенні позову відмовити та при ухваленні рішення застосувати правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 22.07.2009 року, від 10.10.2018 року по справі № 456/4538/15-ц, у яких Верховний Суд, покликаючись на Указ Президента України від 23.04.1998 року за № 932/98 і ст. 106 Конституції України, зробив висновок, що право посвідчення договорів довічного утримання належить і приватним нотаріусам. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] , її представника - адвоката Сенчука А.І. та представника відповідача - адвоката Яреми С.В., дослідивши письмові матеріали по справі та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю з наступних підстав. Судом встановлено, що з 27 грудня 2005 року по 13 січня 2015 року [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою від 19.06.2018 року № 5610/14-2941 виданою Рівненським міським відділом Державної міграційної служби України в Рівненській області. 26 червня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір довічного утримання, який посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Ткачук М.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 1369 та зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 19.07.2006 року. У договорі зазначено, що [PERSON] передає у власність [PERSON] належну йому на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] . Також у Договорі довічного утримання приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Ткачук М.Ю. накладено заборону відчуження вказаної у договорі квартири належної [PERSON] до припинення пожиттєвого утримання, заборону зареєстровано в реєстрі за № 46. 19 липня 2006 року Комунальним підприємством «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , на підставі Договору довічного утримання реєстраційний № 1369 від 26.06.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Ткачук М.Ю., що підтверджується витягом № 11272042 від 19.07.2006 року. [INFO] [PERSON] у віці 75 років помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 08.09.2008 року. Згідно з інформацією Рівненського міського відділу ДРАЦС Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 22.12.2018 року № 7643/04.1-06-83, відповідно до актового запису про смерть № 1520 від 08.09.2008 року відносно [PERSON] заявником при державній реєстрації смерті вказаний [PERSON] , якому була видана довідка для отримання допомоги на поховання № 1487 від 08.09.2008 року. 04 лютого 2009 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Ткачук М.Ю. із Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вилучено запис про заборону відчуження квартири на підставі Свідоцтва про смерть [PERSON] , що підтверджується Витягом про реєстрацію вилучення запису № 22478871 від 04.02.2009 року. [INFO] [PERSON] у віці 67 років помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] року виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 01.12.2014 року. З довідки житлово-будівельного кооперативу «Мрія» № 97 від 22.06.2015 року вбачається, що [PERSON] був власником квартири [ADDRESS] з 22.11.2008 року на підставі Свідоцтва про право власності. За даною адресою [PERSON] був зареєстрований до дня смерті, помер [INFO] . Оплату на утримання будинку та за теплопостачання до 01.12.2014 року здійснював [PERSON] . Допитана в судовому засіданні позивач [PERSON] надала показання, що в 2006 році вона сама запропонувала, щоб її брат [PERSON] і дядько [PERSON] уклали договір довічного утримання, щоб кооперативна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка куплена за гроші її батьків і є родинним гніздом, не пропала. Але самого договору вона не бачила, взнала про нього у 2015 році від [PERSON] після смерті брата [PERSON] . Коли звернулася до управління юстиції у 2017 році, тоді взнала, що приватний нотаріус не мав права посвідчувати договір довічного утримання, а тому строків позовної давності вона не пропустила. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] повідомили, що їх дядько [PERSON] був хворий, з ним проживав їх брат [PERSON] у квартирі, що знаходжиться в [ADDRESS] . Ця квартира була куплена за гроші виручені від продажу господарства їх батьків в с. Андрусіїв, і призначалася для всіх дітей, оскільки власних дітей в [PERSON] не було. Про договір довічного утримання взнали тоді, коли їм про це розповіла сестра [PERSON] . Присутніми при укладанні договору не були, його змісту не знають. Відповідно до вимог ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Статтею 1 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на яких покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Документи, оформлені державними і приватними нотаріусами, мають однакову юридичну силу. Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). За змістом ст. 7 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Відповідно до ст. 36 зазначеного Закону в редакції Закону, чинній на час його прийняття, та на час укладення договору довічного утримання, приватний нотаріус вчиняє нотаріальні дії, передбачені статтею 34 цього Закону, за винятком: 1) накладання і зняття заборони відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна; 2) видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного із подружжя; 3) видачі свідоцтва про право на спадщину; 4) вжиття заходів до охорони спадкового майна; 5) посвідчення договорів довічного утримання; 6) засвідчення справжності підпису на документах, призначених для дії за кордоном, та посвідчення доручень для цієї мети, а також засвідчення справжності підпису батьків або опікуна (піклувальника) на згоді про усиновлення дитини. Перелік нотаріальних дій, які мають право вчиняти приватні нотаріуси, не є вичерпним, оскільки за змістом частини другої статті 34 зазначеного Закону законодавством України на приватних нотаріусів може бути покладено вчинення й інших нотаріальних дій. Згідно з п. 2 Указу Президента України № 932/98 від 23 серпня 1998 року «Про врегулювання діяльності нотаріату в Україні» приватні нотаріуси мають право посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та всі інші нотаріальні дії, які вчиняються державними нотаріусами, за винятком видачі свідоцтва про право на спадщину та вжиття заходів до охорони спадкового майна. Таким чином, зазначений Указ Президента розширив перелік видів нотаріальних дій, які можуть вчинятися приватними нотаріусами, і, зокрема, надав їм право посвідчувати договори довічного утримання. Згідно з абзацом 2 пункту 31 частини 1 статті 106 Конституції України, укази і розпорядження Президента України є обов`язкові до виконання на території України. Указ Президента України № 932/98 від 23 серпня 1998 року «Про врегулювання діяльності нотаріату в Україні» був виданий на підставі пункту 4 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, набрав чинності, не був визнаний неконституційним і є обов`язковим для виконання. Пункт 3 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 3 березня 2004 року, передбачає, що приватні нотаріуси вчиняють нотаріальні дії, передбачені п. 2 цієї Інструкції, за винятком видачі свідоцтва про право на спадщину; видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя; ужиття заходів до охорони спадкового майна; видачі свідоцтва виконавцю заповіту або якщо виконавець відмовився від виконання заповіту чи був усунений від його виконання. Тобто Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору, не передбачала такого винятку у вчиненні нотаріальних дій приватними нотаріусами, як посвідчення договорів довічного утримання, отже не забороняла приватним нотаріусам посвідчувати договори довічного утримання. За таких обставин, суд приходить до висновку, що оспорюваний Договір довічного утримання посвідчено у відповідності з діючим законодавством України, що регулює діяльність нотаріусів, в тому числі з урахуванням Указу Президента України «Про врегулювання діяльності нотаріату в України» від 23 серпня 1998 року № 932/98, що спростовує доводи позивача про нікчемність оспорюваного нею договору довічного утримання з підстав посвідчення його приватним нотаріусом. Отже, доводи позивача про нікчемність Договору довічного утримання, у зв`язку з посвідченням його приватним нотаріусом, є безпідставними. Відповідно до ст.ст. 744, 745 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно. Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Статтею 182 ЦК України передбачена необхідність державної реєстрації як прав на нерухомість, так і правочинів щодо нерухомості. У даній справі уповноваженим на той час органом - Комунальним підприємством «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації», 19 липня 2006 року зареєстровано за [PERSON] право приватної власності на спірну квартиру на підставі договору довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом, тобто визнано його достатнім для проведення державної реєстрації. Як вбачається із відповіді Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 15.06.2018 року за № н-228-05, відповідно до ст. 36 Закону України «Про нотаріат» у редакції від 06.04.2006 року, яка діяла на час посвідчення договору довічного утримання від 26.06.2006 року, зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1369, приватний нотаріус вчиняє нотаріальні дії, передбачені статтею 34 цього закону, за винятком, у т.ч. посвідчення договорів довічного утримання. Поряд з цим, згідно з частиною 2 Указу Президента України «Про врегулювання діяльності нотаріату в Україні» від 23 серпня 1998 року № 932/98, який був чинний на час посвідчення договору довічного утримання, приватні нотаріуси мають право посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та інші нотаріальні дії, які вчиняються державними нотаріусами, за винятком видачі свідоцтва про право на спадщину та вжиття заходів до охорони спадкового майна. Згідно з абзацом 2 пункту 31 частини 1 статті 106 Конституції України, укази і розпорядження Президента України є обов`язкові до виконання на території України. Відповідно до правових позицій, викладених у рішеннях Верховного Суду України від 22 липня 2009 року, Верховного Суду у справі № 456/4538/15-ц від 10 жовтня 2018 року, на підставі Указу Президента України від 23.04.1998 року за № 932/98 і ст. 106 Конституції України право посвідчення договорів довічного утримання належить і приватним нотаріусам. Встановивши вказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання нікчемним Договору довічного утримання, укладеного 26.06.2006 року між [PERSON] та [PERSON] . Також судом береться до уваги, що позивачем [PERSON] не наведено жодних об`єктивних обставин (фактів), які свідчили б про порушення її прав або інтересів наявністю оспорюваного договору. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Судом встановлено, що суб`єктивні цивільні права, свободи чи законні інтереси позивача [PERSON] фактом наявності договору довічного утримання від 26.06.2006 року не порушуються. При розгляді справи позивач [PERSON] вказувала, що у випадку визнання судом цього Договору довічного утримання недійсним спірна квартира по [ADDRESS] перестане бути власністю її померлого брата [PERSON] і стане спадковим майном після смерті її дядька - [PERSON] , а тому вона як його племінниця буде мати право на її спадкування за законом. Разом з тим, суд приймає до уваги, що постановою Рівненського апеляційного суду від 14.03.2019 року по справі №569/12599/18 визнано причини пропуску [PERSON] строку для прийняття спадщини після смерті дядька - [PERSON] неповажними та відмовлено їй у наданні додаткового строку для прийняття спадщини після нього. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Клопотання позивача про поновлення пропущеного строку і заперечення представника відповідача - адвоката Яреми С.В. проти цього судом не беруться до уваги, оскільки вони є похідними від основної позовної вимоги. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу, виходячи з принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та не підлягають до задоволення. На підставі ст.ст. 182, 640, 744, 745 ЦК України, ст.ст. 1, 7 Закону України «Про нотаріат», ст.ст. 4, 5, 81, 89, 259, 263 - 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-

Outcome: dismissed