Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-26 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з кредитну заборгованість за заявою-договором №1255083-027 про надання кредиту від 22 січня 2021 року на загальну суму у розмірі 210 467, 11 грн, яка складається станом на 20 жовтня 2022 року з суми основного боргу 102 508, 28 грн, заборгованості за річними відсотками (у тому числі простроченими) 18, 73 грн, заборгованості по щомісячними відсотками (у тому числі простроченими) - 107 942, 10 грн та стягнути судові витрати. В обґрунтування позовних вимог вказано, що відповідно до умов кредитного договору відповідачу надано кредит в рамках кредитного продукту «Зручна готівка Максимум» на умовах договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, сума кредиту 104 900, 00 грн, строком кредиту 48 місяців, плата за користування - 0,01% річних та 4,9 % щомісячно. Повернення кредиту повинно відбуватись відповідно до графіку платежів, встановленого Додатком 1, що є невід`ємною частиною кредитного договору. Кредитні кошти відповідачу було надано у спосіб, зазначений в Кредитному договорі, що підтверджується відповідною випискою. Отже, кредитодавець, свої обов`язки за Кредитним договором виконав в повному обсязі. У подальшому відповідач перестав виконувати умови Кредитного договору в повній мірі, а саме, перестав спланувати заборгованість по кредиту та процентах. Неодноразовими телефонними повідомленнями банку позичальника було сповіщено про наявність заборгованості за кредитом та про необхідність її погашення у стислі терміни. Окрім того, відповідачу направлено повідомлення-вимогу про необхідність сплати заборгованості від 02 грудня 2022 року, яка відповідачем не виконана. Таким чином, позичальником було грубо порушено умови кредитного договору, а також норми чинного законодавства, зокрема наступні. Відзив на позов від відповідача до суду не надходив. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 26 січня 2023 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 13 лютого 2023 року Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області надано відповідь на виконання запиту суду щодо зареєстрованого місця проживання відповідача, згідно з частиною шостою статті 187 ЦПК України. 16 лютого 2023 року ухвалою судді відкрито провадження для розгляду справи у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін у судове засідання. Представник позивача у судове засідання не з`явився, зважаючи на подану 20 лютого 2023 року, 03 квітня 2023 року заяву про розгляд справи за його відсутності і постановлення заочного рішення суду на підставі наявних у матеріалах справи доказів, а також 26 травня 2023 року /а. с. 38-39, 40-41, 45-46, 47-48/. У судове засідання відповідач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за останньою відомою адресою місця проживання і реєстрації: [ADDRESS] , проте направлена кореспонденція поверталася до відправника без вручення адресата, у довідці про причини повернення/досилання Форми-20 вказано, що адресат відсутній за вказаною адресою /а. с. 42, 54/. Окрім того, позовна заява з додатками, а також засвідчена належним чином копія ухвали про відкриття провадження у справі від 16 лютого 2023 року, судова повістка про виклик у судове засідання направлено на адресу зазначену представником відповідача: [ADDRESS] /а. с. 66/, однак направлена судовим кореспонденція повернулася до відправника без вручення адресату, у довідці про причини повернення/досилання Форми-20 вказано, що повернено за закінчення терміну зберігання. Також судові виклики направлялися на вказаний у заявах представника позивача номер мобільного телефону та його електронну поштову скриньку. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 22 січня 2021 року між АТ «ТАСКОМБАНК» та [PERSON] укладено заяву-договір № 1255083-027 про надання кредиту /а. с. 3/. Відповідно до п. 1. розділу 1 «Замовлення банківських послуг» кредитного договору позичальник просив надати кредит на власні потреби у межах продукту «Зручна готівка Максимум» на умовах договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб: - п. п. 1.1. загальна сума кредиту 104 900, 00 грн. - п. п. 1.2. строк кредиту: 48 місяців; - п. п. 1.3. проценти за користування кредитом: 0,01 % річних; - п. п. 1.4. комісія за обслуговування кредиту: 4,9 % щомісячно. Відповідно до п. 2. розділу 1 кредитного договору відповідач просив надати кредит шляхом виплати кредитних коштів в сумі, визначеній в п. п. 1.1. даного розділу, з оформленням такої виплати відповідно до законодавства України - на власні потреби у сумі 104 900, 00 грн, шляхом перерахування на поточний рахунок № [NUMBER] в АТ «ТАСКОМБАНК». Відповідно до п. 1. р. 2 кредитного договору, відповідач акцептував публічну пропозицію АТ «ТАСКОМБАНК», яка розмішена на веб-сайті Банку: www.tascombank.com.ua, на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб і беззастережно приєднався до умов договору. Відповідно до п. 2., 3. р. 2 кредитного договору відповідач просив надати кредит, згідно інформації, наведеної в заяві-договорі та зобов`язався повертати кредит щомісячно згідно графіку, передбаченого додатку № 1 до цієї заяви-договору, що є її невід`ємною частиною. Платежі з повернення заборгованості за кредитом та сплати процентів та комісій за користування ним, оплата вартості усіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань Позичальника здійснюються у сумах та в терміни, що передбачені графіком платежів, розрахунком сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх послуг, що передбачені в додатку № 1 до цієї заяви-договору. Відповідач підтвердив, що дана заява-договір є невід`ємною частиною договору. Згідно з п. 5. р. 2 кредитного договору відповідач підтверджує, що ознайомлений (-на) зі змістом цієї заяви-договору, договору з всіма додатками до нього та повністю з ними згодний (-а). Умови заяви-договору та договору з зрозумілими для нього, обов`язковими для виконання та заперечення щодо них відсутні. Відповідно до п. 1. р. 3 при несплаті заборгованості за кредитом, за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом, а також сум комісій, у встановлений договором термін, банк нараховує, а клієнт сплачує Банку штраф у розмірі 300 грн за кожен факт порушення умов договору. Відповідно до п. 3. р. 4 кредитного договору при достроковому повному погашенні кредитної заборгованості, Клієнт сплачує банку проценти, за обслуговування кредитної заборгованості за фактичну кількість днів користування кредитом у відповідному розрахунковому періоді, та комісію за обслуговування кредитної заборгованості за поточний розрахунковий період у повному обсязі. Відповідно до п. 4. р. 4 кредитного договору підписанням та поданням заяви-договору, позичальник підтвердив, що він попередньо ознайомлений та у письмовій формі у повному обсязі отримав від банку інформацію, визначену ст. 9 Законом України «Про споживче кредитування». Згідно з п. 6. р. 4 кредитного договору заява-договір набуває чинності з моменту її підписання сторонами та діє до повного виконання клієнтом і банком своїх зобов`язань за нею. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Згідно з ст.ст. 526, 527, 530 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться. Відповідач не повертав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 Цивільного кодексу України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, Відповідач порушує зобов`язання за даним договором. Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Згідно з ст. 615 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Статтею 1048 Цивільного кодексу України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно з частиною першою ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини другої ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У відповідності до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Наявність вищевказаної заборгованості відповідача перед позивачем підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунком, який перевірений судом на предмет його правильності та повноти. Оскільки, під час розгляду справи знайшла своє підтвердження обставина, що відповідачем порушений передбачений договором порядок погашення заборгованості, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню. У відповідності до частини першої статті 81 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Частиною четвертою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Кредитні кошти відповідачу було надані у спосіб, зазначений у кредитному договорі, що підтверджується відповідною випискою. Отже, позивач, свої обов`язки за кредитним договором виконав в повному обсязі. В подальшому відповідач перестав виконувати умови кредитного договору в повній мірі, а саме, перестав сплачувати заборгованість по кредиту, процентах та комісії. Позивач вказує, що неодноразовими телефонними повідомленнями банку позичальника було сповіщено про наявність заборгованості за кредитом та про необхідність її погашення у стислі терміни, однак зазначені заходи виявились безрезультатними. Таким чином, умови вищезазначеного кредитного договору позичальником не виконані, кредитні кошти у встановлені договором строки не повернуті, що мало наслідком утворення заборгованості, яка станом на дату даного звернення залишається непогашеною. Як наслідок, станом на 20 жовтня 2022 року, заборгованість за заявою-договором № 1255083-027 про надання кредиту від 22 січня 2021 року, становить 210 467, 11 грн: - 102 508, 28 грн - основного боргу (у тому числі простроченого); - 18, 73 грн - заборгованості за річними відсотками (у тому числі простроченими); - 107 942, 10 грн - заборгованості по щомісячними відсотками (у тому числі простроченими). Таким чином, позичальником було грубо порушено умови кредитного договору, а також норми чинного законодавства. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, про обґрунтованість позову, а протилежного стороною відповідача суду не було доведено. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, витрати понесені позивачем з оплати судового збору в розмірі 3 157, 01 грн підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved