Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-11 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення. Позов мотивує по тим підставам, що Відповідачка [PERSON] є матір`ю позивача. [PERSON] [PERSON] є співвласниками будинку [ADDRESS] , а [PERSON] являється правонаступником покійного брата позивача - [PERSON] . Відповідно до договору на право побудови житлового будинку, затвердженого Ірпінською міською нотаріальною конторою Київської області від 12.04.1982 року, реєстровий номер 1-728, позивачу була виділена земельна ділянка для будівництва житлового будинку [ADDRESS] . Після здачі 17.10.1983 року даного будинку в експлуатацію, позивач 01.10.1984 року подарував відповідачці [PERSON] 31/100 частини даного будинку. Оскільки даний будинок будувався для забезпечення житлом сім?ї позивача, сім?ї матері та сім?ї брата позивача - [PERSON] , то рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30.01.1990 року даний будинок був розділений на 3 (три) відокремлені квартири. Дана обставина підтверджується копією рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30.01.1990 року. Відповідно до вище названого рішення суду відповідачка [PERSON] являється власницею 38/100 частини даного будинку у вигляді відокремленої квартири під [ADDRESS] загальною площею 160,2 кв.м, з яких 58,6 кв.м. являється житловою. [PERSON] - колишня дружина позивача являється власницею 34/100 частин будинку відокремленої квартири під [ADDRESS] , а [PERSON] з померлим чоловіком являється власником 7/25 сотих частини будинку у вигляді відокремленої квартири [ADDRESS] . Викладені вище обставини підтверджені копією технічного паспорта на будинок від 03.09.2000 року. Вказує про те, що з дати здачі позивачем 12.04.1982 року будинку в експлуатацію позивач постійно зареєстрований в ньому, хоча періодично проживав і в інших місцях. Але останні роки життя стан здоров`я відповідачки [PERSON] погіршувався і вона потребувала сторонньої допомоги. Тому позивач став постійно проживати разом з відповідачкою у належній їй 38/100 частинах будинку [ADDRESS] , яку вона переоформила під окрему юридичну адресу під №3-м. Тоді ж у паспорті позивача була проведена перереєстрація на нову юридичну адресу. Проживаючи разом з відповідачкою, позивач з особистого банківського рахунку проводив оплату комунальних послуг, ніс витрати по утриманню даної частини будинку, тут же знаходився належний позивачу на праві власності автомобіль, на якому позивач постійно возив відповідачку в медичні заклади та за її щоденними потребами. Але в 2020 році між позивачем та відповідачкою [PERSON] виник спір відносно належного позивачу на праві власності автомобіля FORD FOCUS реєстраційний номер [NUMBER] , який вона стала вимагати від позивача переоформити на неї чи на її знайомого. Оскільки позивач відмовився від переоформлення власного автомобіля, відповідачка стала чинити позивачу перешкоди в користуванні частиною будинку, змінивши замки на вхідних дверях та хвіртці на подвір`я. На неодноразові прохання позивача не чинити перешкоди в користуванні 38/100 частинами будинку відповідачка не реагує, а тому позивач змушений був звернутися до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні власністю - автомобілем. Дана обставина підтверджена копією позовної заяви по усунення перешкод в користуванні автомобілем. Вказує, що відповідачка [PERSON] не тільки чинить позивачу перешкоди в користуванні житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] та належним позивачу майном, але й безпідставно звернулась до Ірпінського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області про відкриття відносно позивача кримінального провадження за шахрайство. Оскільки відповідачка [PERSON] є матір`ю позивача, посилаючись на те, що у неї все домовлено в поліції, продовжує чинити позивачу перешкоди в користуванні житловим приміщенням, а тому позивач з метою захисту своїх житлових прав змушений звертатися до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та надання ключів від замку на вхідних дверях та хвіртки двору. 01.07.2021 до суду від [PERSON] надійшла уточнена позовна заява, згідно якої зазначає про те, що 17.06.2021 в судовому засіданні [PERSON] подала заяву про те, що вона не являється належним відповідачем по даному позову, оскільки власником будинку [ADDRESS] в даний час являється [PERSON] . Ознайомившись з інформаційною довідкою з Єдиного реєстру реєстрації прав власності на нерухоме майно та у зв`язку з поданою заявою [PERSON] , позивачу необхідно уточнити свої позовні вимоги. Не дивлячись на те, що [PERSON] дочка позивача, на підставі договору дарування від 31.08.2020 року стала власником будинку [ADDRESS] , який до виділу був складовою частиною будинку [ADDRESS] у вигляді квартири [ADDRESS] (38/100 частини будинку), позивач свої позовні вимоги заявляє як до [PERSON] , так і до [PERSON] . Вказує про те, що [PERSON] мати позивача, не дивлячись на те, що 31.08.2020 року договором дарування дійсно переоформила будинок [ADDRESS] на [PERSON] , вона в даний будинок не вселялась і продовжує постійно проживати зі своїм чоловіком та дітьми у Львівській області і там же займається підприємницькою діяльністю. Сама ж [PERSON] як проживала, так і проживає за даною адресою і саме вона змінила замки на воротах до даного будинку, там же незаконно утримує належний позивачу автомобіль. На час переоформлення 31.08.2020 року будинку [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , не вирішувалося питання про виселення позивача, а тому позивач має право на проживання в даному будинку. Оскільки власником будинку [ADDRESS] з 31.08.2020 року являється відповідачка [PERSON] і перешкоди позивачу в користуванні даним будинку чинять в даний час як власниця даного будинку, так і [PERSON] , яка в ньому проживає і змінила замки, то позивач свої вимоги заявляє до обох відповідачів. Враховуючи викладене, позивач просить зобов`язати [PERSON] та [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди в користуванні частиною будинку [ADDRESS] шляхом вселення позивача в даний будинок та видати ключі від вхідних дверей будинку та хвіртки на подвір`ї даного будинку. Стягнути з відповідачів судові витрати. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Ухвалою суду від 23.02.2021 по справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 26.10.2021 по справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та представник позивача на задоволенні позовних вимог наполягали. В судовому засіданні відповідач та представник відповідача просили в задоволенні позову відмовити. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, вислухавши думку сторін по справі та покази свідків, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободщодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 29.06.2021, власником земельної ділянки кадастровий номер 3210800000:01:068:0178 площею 0,068 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] . Власником житлового будинку, площею 160,5 кв.м за цією ж адресою є [PERSON] . В матеріалах справи є копія довідки про належність будівель будинковолодіння, в якому, зокрема є запис в розділі: документи, на основі яких підтверджується право приватної власності або забудови, де навпроти [PERSON] стоїть запис - договір на право постройки жилого будинку, посвідчений Ірпінською нотарільною конторою від 12.04.1982 №1-728, Акт проекту будинку від 14.10.1983, проте, у вказаній довідці відсутні відомості щодо адреси такого домоволодіння. Згідно копії паспорта громадянина України [PERSON] серія [NUMBER] , є запис про місце реєстрації від 25.03.2010 за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої відділом реєстрації місця проживання Бучанської міської ради, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , станом на 25.03.2019. Згідно листа Управління соціальної політики Бучанської міської ради від 29.07.2021, [PERSON] отримувала житлову субсидію за адресою: [ADDRESS] ,в період 2018-2020 рр.. В зазначеному періоді до складу домогосподарства було враховано [PERSON] , житлову субсидію розраховано на двох осіб: [PERSON] та [PERSON] . Згідно пояснень, які були надані [PERSON] в судовому засіданні, [PERSON] є її батьком. У 1986 році [PERSON] пішов з сім`ї та більше до будинку ніколи не повертався та не проживав. Його особистих речей у будинку немає, у добровільному порядку знятись з місця реєстрації за вказаною адресою він відмовляється. Вказує про те, що батько проживав спочатку в смт. Бородянці з новою дружиною, де у них народилось двоє дітей, а останні 13 років постійно проживає в Обухівському районі с. Безрадичі, де у нього син та дружина. Зазначає про те, що будинком [PERSON] не цікавиться, не бере участі у витратах на управління, збереження та утримання майна, у сплатах комунальних платежів. Таким чином, вказує про те, що оскільки [PERSON] більше 18 років не проживає у вказаному будинку без поважних причин, він втратив своє право користування житловою площею у будинку. Згідно акта депутата Бучанської міської ради на звернення заявника про встановлення факту місця проживання, в будинку за адресою: [ADDRESS] , разом з [PERSON] зареєстрований, але з 2003 року не проживає [PERSON] . Дані відомості підтвердили сусіди: [PERSON] та [PERSON] . Згідно пояснень [PERSON] , наданих нею в судовому засіданні, остання зазначає про те, що її сину - [PERSON] та його дружині [PERSON] на праві власності належало 69/100 частин житлового будинку [ADDRESS] . В їх користуванні знаходилась квартира [ADDRESS] згідно з технічним паспортом. [PERSON] проживала в квартирі [ADDRESS] будинку проживав син [PERSON] зі свосю сім?єю. Рішенням Ірпінського народного суду Київської області від 23 жовтня 1986 року шлюб між [PERSON] та його дружиною [PERSON] будо розірвано та поділено спільне майно подружжя. [PERSON] було виділено 69/100 частин будинку [ADDRESS] та визнано за нею право власності на цю частину будинку. [PERSON] було виділено автомобіль ВА3-2101, мотоцикл «Ява», радіокомплекс «Естонія, холодильник «Днепр», магнітофон «Соні» на стягнуто з нього судові витрати на користь [PERSON] . Таким чином, вказує про те, що син [PERSON] проживав в будинку [ADDRESS] (квартира [ADDRESS] ) разом з дружиною [PERSON] та дочкою [PERSON] до 1986 року. 3 1986 року [PERSON] в будинку ніколи не проживав. В 2016 році після поділу будинку в натурі частина [PERSON] має адресу: [ADDRESS] ; частина будинку [PERSON] має адресу: [ADDRESS] ; частина [PERSON] та його дружини має адресу: [ADDRESS] . [PERSON] зазначала про те, що взагалі не спілкувалася зі своїм сином з 1987 року до 2016 року. В 2016 році їй виповнилося 80 років і тоді син приїхав до неї. Так, [PERSON] дізналась про те, що [PERSON] з сином від наступного шлюбу та цивільною дружиною постійно проживає в м. Обухові. Оскільки синові необхідно було зареєструвати місце проживання, [PERSON] погодилась зареєструвати його у себе за адресою: [ADDRESS] . Але син у в даному будинку ніколи не проживав, його особистих речей в будинку немає. Твердження [PERSON] про те, що він постійно проводив оплату комунальних послуг за будинок зі свого особистого банківського рахунку, є неправдивими, оскільки через похилий вік [PERSON] має дуже поганий зір, не може їздити за кермом, а тому саме вона давала синові кошти на оплату комунальних послуг. Вказала про те, що з 2018 року в будинку [ADDRESS] проживає її правнука [PERSON] , якій [PERSON] дає кошти на оплату комунальних послуг. Жодних ремонтних робіт, окрім того, що син разом з онуком [PERSON] за кошти [PERSON] в одній з кімнат в будинку зробили натяжну стелю, син не проводив. [PERSON] також зазначила про те, що, розуміючи та усвідомлюючи значення своїх дій, подарувала належний їй на праві особистої власності житловий будинок [ADDRESS] своїй онуці [PERSON] . [PERSON] не тільки не поживає в будинку з 1986 року, а і ніколи не приймав участі в житті утриманні своєї дочки [PERSON] , не цікавився її життям, не оплачував ні навчання, ні лікування, не був на її весіллі, не спілкувався зі своїми онуками. В судовому засіданні допитані в якості свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суду показали, що [PERSON] в будинку за адресою: [ADDRESS] , разом з [PERSON] не проживав. [PERSON] зокрема зазначив про те, що вперше побачив [PERSON] у 2018 році. [PERSON] зазначила про те, що вперше бачить [PERSON] [PERSON] вказала про те, що не бачила [PERSON] більше 20 років. Свідок [PERSON] суду показав, що бачив [PERSON] на території домоволодіння, а зараз [PERSON] не впускає його до будинку. [PERSON] постійно проживала у Закарпатскьій області. Свідок [PERSON] - син [PERSON] суду показав, що батько проживав з [PERSON] з 2011 по 2020 роки, коли виник спір, нічого не відомо, разом з батьком вони робили паркан та ремонтні роботи в кімнатах, заготовляли дрова. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyyv. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Верховний Суд виходить з того, що гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями ст. 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, частиною 4 статті 9 Житлового кодексу України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 405 Цивільного кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Частина 2 статті 3 Сімейного кодексу України визначає, що до складу сім`ї входять особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Частина 4 ст.156 ЖК встановлює, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, вказані в ч.2 ст.64 Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ст.150 Житлового кодексу України (далі - ЖК) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю за своїм бажанням: продавати, дарувати, передавати у спадщину, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч.1 ст.156 ЖК члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з тим, у ч.2 ст.156 ЖК зазначено про те, що за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї має право заселяти в житлове приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згода власника не потрібна. Так, в судовому засіданні не здобуто безспірних доказів того, що позивач проживав у спірному будинку протягом періоду часу, заявленого ним в позові, а також доказів того, що позивач вів спільне господарство з власником будинку. Разом з тим, власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] , яка проживає у вказаному будинку, повністю заперечуються факти, викладені позивачем в позовні заяві щодо факту спільного проживання, а протилежного суду не доведено належними та допустимими доказами. Відповідач по справі - власник житлового будинку не надає згоди на вселення позивача до будинку. За таких обставин, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed