Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» про захист прав споживачів. В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що між сторонами [PERSON] та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», було укладено договір №556837309 від 27.07.2020 року, відповідно до якого нею отримано позику. Однак, вона вважає договір недійсним, так як зазначений договір нею підписано не було, відповідачем не дотримано норм Закону України «Про споживче кредитування», оскільки її письмово не повідомлено про всю необхідну інформацію щодо умов договору, а також письмово не повідомлено про вартість послуг третіх осіб та про зміну такої вартості протягом строку дії договору споживчого кредиту. Окрім зазначеного вказує, що п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором є несправедливими умовами, які можуть бути визнані недійсними. Крім того, посилаючись на ст.ст. 202, 203, 205, 215 ЦК України вона вказує, що прийняття пропозиції від відповідача укласти електронний договір (акцепт) здійснено шляхом зазначення у відповідному чекбоксі галочки на сторінці сервісу з надання онлайн позик Відповідачем та введення одноразового ідентифікатора без заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття пропозиції в електронній формі, що не відповідає положенням абзацу третього частини шостої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію». Договір про надання позики на умовах фінансового кредиту, що укладений між нею та відповідачем, містить ознаки кредитного договору. Також вона зазначає, що в оспорюваному договорі не була вказана ціна та сукупна вартість кредиту, як зазначено в Постанові Правління Національного банку України №168 від 08.06.2017 року «Про затвердження Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит». Працівниками ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було проігноровано дані вимоги законодавства та не було надано їй розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом, тобто витрат, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту. У зв`язку з цим реально нарахований позивачу відсоток за користуванні кредитними коштами став значно більшим, за зазначений працівниками фінансової установи у розрахунку платежів. Окрім вказаного, посилаючись на норми ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.ст. 230, 509, 627 ЦК України, вона вважає ціну неустойки за Договором явно завищеною а також на те, що розмір нарахованих відсотків за укладеним кредитним договором є значно вищим, ніж розмір заборгованості за кредитом. Таким чином, на підставі ст.ст. 204, 216 ЦК України та ураховуючи вищевикладене, позивач просить визнати договір позики № 556837309 від 27.07.2020 року недійсним. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 29 березня 2023 року цивільну справу за вказаним позовом прийнято до провадження у порядку загального позовного провадження зі стадії розгляду справи по суті, призначено судове засідання. Позивач у судове засідання не з`явилась, про дату та час засідання повідомлялась належним чином, надала до суду заяву, в якій просила справу розглядати без її участі та участі її представника. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату та час засідання повідомлявся належним чином, направив до суду відзив, у якому зазначив, що факт отримання коштів та користування ними позивач визнав та не заперечує; строк платежу за договором сплинув, а позивач у повному обсязі кошти не повернув. Крім того, вони заперечують факт не ознайомлення позивача з умовами договору, оскільки [PERSON] отримала повну інформацію, про що зазначено в п.4.13 Договору, саме позивачка ініціювала укладення Договору, крім того, вона і раніше укладала фінансові договори з відповідачем, та належно виконувала їх умови; в укладеному договорі містяться всі його істотні умови; невід`ємною частиною договору є «Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту «Смарт» ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», факт ознайомлення, розуміння та повної згоди з якими позивач підтвердила при укладанні договору та зобов`язалась їх дотримуватись; позивачем власноруч обрано суму кредиту та строк кредитування. А також, вони вказують, що положення Закону України «Про споживче кредитування» у редакції, що діяла на дату укладання договору, не розповсюджуються на умови укладеного договору, так як Договір укладався строком на 30 днів від дати отримання Кредиту Позичальником, про що зазначено в п.1.2 Договору, відповідно, його строк дії менше одного місяця. Також відповідач зазначає, що ним дотримано вимог до оформлення та алгоритму підписання електронного правочину, що визначено в п.4.4 та 4.18 Договору. Договір був укладений в електронній формі та підписано за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, інформація про підпис міститься в кінці Договору у вигляді QR-коду (ідентифікатор W343Т89YТ). Примірник електронного документу з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 Закону України «Про електрону комерцію» є оригіналом такого документу. В Договорі вказана сукупна вартість Кредиту, про що зазначено в п.2 Графіку розрахунку, що є невід`ємною частиною Договору. Крім того, вони зазначають, що факт визнання позивачем укладеного договору підтверджується сплатою [PERSON] частини заборгованості у розмірі 7\~500,00 грн., що була здійснена 11.10.2021 року. Виходячи з вищевикладеного, відповідач просив в позові відмовити, здійснювати розгляд справи за відсутності представника відповідача. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» укладено кредитний договір №556837309 - 27 травня 2020 року, а не як зазначає позивачка 27 липня 2020 року. Відповідно до Договору позивач отримала позику без конкретної споживчої мети на суму 15\~000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, та зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в сумі 3\~825,00 грн.. Договір укладався строком на 30 днів від дати отримання Кредиту Позичальником, про що зазначено в п.1.2 Договору. Вказаний договір укладено в електронній формі та підписано за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що підтверджується копією кредитного договору № 556837309 від 27 травня 2020 року, зокрема реквізитами сторін вказаного договору із зазначенням інформації про підпис у вигляді QR-коду. Даний Договір був укладений за допомогою накладення електронного підпису, для чого позивачці довелося здійснити ряд дій, направлених на підтвердження своєї волі, тому, Договір №556837309 від 27 травня 2020 року, відповідно до статті 12 Закону України «Про електрону комерцію» є оригіналом такого документу. Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно з ст.ст. 5, 15 Закону України «Про електронні довірчі послуги», Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Суб`єкти електронного документообігу, які здійснюють його на договірних засадах, самостійно визначають режим доступу до електронних документів, що містять конфіденційну інформацію, та встановлюють для них систему (способи) захисту. Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Виходячи з вищевикладеного, доводи позивача про не підписання зазначеного договору не відповідають дійсності, так як копія кредитного договору № 556837309 від 27.05.2020 року спростовуються наявною у матеріалах справи копією зазначеного договору, форма та зміст якого відповідають вимогам чинного законодавства: ЦК України в частині вимог до правочину, Закону України «Про електронні довірчі послуги» в частині використання електронного цифрового підпису (незалежно від варіації КЕП або УЕП) та Закону України «Про електронну комерцію», в частині окремих вимог до таких договорів. З наведених висновків суд також вважає, що позивач був належно проінформований про загальну суму заборгованості та строк її погашення, посилання ж позивача на відсутність окремих знань при укладанні договору не спростовує той факт, що позивач надав добровільну згоду на отримання кредитних коштів шляхом підписання договору чим підтвердив згоду з його умовами, у тому числі із «Правилами надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту «Смарт», що є невід`ємним додатком до Договору. Стосовно посилання позивача на те, що договір повинен був бути укладеним у відповідності до Закону України «Про споживче кредитування» суд зазначає, що п. 1 ч. 2 ст. 3 вказаного Закону у редакції від 02.04.2020 року (що була чинна на момент підписання договору) визначено, що дія вказаного Закону не поширюється на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця. Відповідно до п. 1.2. Розділу 1 Договору № 556837309 від 27.05.2020 року, договір було укладено на 30 днів від дати отримання кредиту, з чого випливає, що посилання позивача на Закон України «Про споживче кредитування» є безпідставним. Крім того, суд вважає, що в Договорі вказана сукупна вартість Кредиту, про що зазначено в Додатку №1 до Договору в п.2 Графіку розрахунку, тому посилання позивачки на порушення законодавства відповідачем є помилковим. Відповідачем долучено до відзиву належні та допустимі докази копію Договору № 556837309 від 27.05.2020 року, копію «Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту «Смарт» та Заявку на оформлення кредитного договору, що у повній мірі спростовують доводи позивача, відповіді на відзив від позивача не надходило, відтак суд вважає, що доводи позивача не спростовані. Відповідно до ст. ч. 2 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договорів на відстані продавець (виконавець) повинен надати споживачеві інформацію про: 1) найменування продавця (виконавця), його місцезнаходження та порядок прийняття претензії; 2) основні характеристики продукції; 3) ціну, включаючи плату за доставку, та умови оплати; 4) гарантійні зобов`язання та інші послуги, пов`язані з утриманням чи ремонтом продукції; 5) інші умови поставки або виконання договору; 6) мінімальну тривалість договору, якщо він передбачає періодичні поставки продукції або послуг; 7) вартість електронних комунікаційних послуг, якщо вона відрізняється від граничного тарифу; 8) період прийняття пропозицій; 9) порядок розірвання договору. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів», факт надання інформації відповідно до вимог частини другої цієї статті повинен бути підтверджений письмово або за допомогою електронного повідомлення. Інформація, підтверджена таким чином, не може бути змінена продавцем (виконавцем) в односторонньому порядку. Згідно із ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації про: 1) основні характеристики продукції, такі як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) гарантійний строк та гарантійне обслуговування продукції; 3) будь-які застереження щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 4) спосіб продажу, ціну або спосіб розрахунку ціни, наявність знижок або інших цінових переваг; 5) умови оплати, доставки, виконання договору купівлі-продажу; 6) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 7) місце розташування і повну назву продавця, а в разі потреби - місце розташування і повну назву особи, від імені якої виступає продавець; 8) характер, атрибути та права продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 9) небезпеку, що загрожує споживачу у зв`язку з покупкою та/або використанням продукції; 10) права споживача, у тому числі право відмовитися від продукції (для відповідних видів товарів, робіт і послуг), право на заміну продукції або відшкодування збитків. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Виходячи із наведеного та наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що відповідачем дотримано вимоги ч. 2 та ч. 3 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів», ним надана вся необхідна інформація в Договорі, Додатку, Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту «Смарт». Саме позивачка ініціювала укладення Договору, на умовах, що зазначені в Договорі. Крім того, вона сплатила частини заборгованості у розмірі 7\~500,00 грн., що була здійснена 11.10.2021 року, що підтверджує виникнення між нею та відповідачем правовідносин на які вона погоджувалась. А також, відповідачем наданий доказ укладання позивачкою фінансового Договору з відповідачем за №443054996 від 30.08.2019 року, який підтверджує, що позивачка вже раніше укладала Договір позики і вже на практиці знала як працюють його умови. А посилання позивачем на здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики та такої практики, що вводить в оману, не доведено належними та допустимими доказами. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що в позові [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога», про захист прав споживачів слід відмовити у повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат по справі суд вирішує відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України. Оскільки в позові відмовлено, суд вважає можливим стягнути з позивача на користь держави судовий збір, що визначений датою звернення до суду, у розмірі 908,00 гривень.

Outcome: approved