Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-05 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У січні 2023 р. публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» (далі також - ПАТ АБ «Укргазбанк», банк, позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] (далі також - [PERSON] , [PERSON] , боржники, відповідачі) про солідарне стягнення трьох процентів річних за порушення грошового зобов`язання за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 в розмірі 32 366,03 дол. США. Вимоги позову обґрунтовані такими обставинами. На підставі кредитного договору № 398-Ф/08 від 28.08.2008 банк надав [PERSON] кредит в розмірі 305 000 дол. США під 14,7% річних на строк до 25.08.2028. Виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором забезпечувалось порукою згідно з укладеним з [PERSON] договором поруки. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачами зобов`язань за кредитним договором та договором поруки банк звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості. Рішенням суду від 07.11.2011 позов банку задоволено - з відповідачів солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором про надання споживчого кредиту в сумі 337 041,65 дол. США та 134 055,08 грн, витрати по сплаті державного мита в сумі 1 700 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн. Рішення суду набрало законної сили та за ним було видано виконавчі листи. З ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість не припинилось та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, а відтак банк має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення. Відповідачка [PERSON] в особі представника [PERSON] позов не визнала та мотивувала свої заперечення тим, що в рамках виконавчого провадження з виконання рішення суду про стягнення з неї кредитної заборгованості було продано предмет іпотеки та за рахунок отриманих коштів відбулося часткове погашення боргу. Після продажу предмета іпотеки державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 15 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до положень частини третьої статті 39 та частини першої статті 40 цього Закону наслідком закінчення виконавчого провадження з наведеної підстави є повернення виконавчого документа до суду, який його видав, а виконавче провадження не може бути розпочате знову. За таких обставин у банку відсутнє право вимагати виконання рішення суду у примусовому порядку, і до такого зобов`язання згідно з правовими позиціями Верховного Суду не можуть бути застосовані положення статті 625 ЦК України. Окрім того наданий позивачем розрахунок трьох процентів річних не містить правильних сум внесених відповідачами коштів, у тому числі сум, стягнутих в рамках виконавчого провадження з [PERSON] за період з серпня 2021 р. по травень 2022 р., та даних про обмінний курс долара США, який застосовувався при зарахуванні грошових сум на виконання рішення суду. Відповідачка також просила ураховувати, що банк списав залишок її заборгованості як безнадійну та застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи. Ухвалою від 01.02.2023 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання 02.03.2023 (а.с. 48-49). 24.02.2023 від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, а від представника позивача - клопотання про розгляд справи без його участі (а.с. 54-55, 60). 01.03.2023 від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, а від представника позивача - клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 72-77, 78-79). 02.03.2023 від представника відповідачки надійшло клопотання про зменшення трьох відсотків річних на підставі частини 3 статі 551 ЦК України, долучення та витребування доказів (а.с. 80). В підготовчому засіданні 02.03.2023 суд прийняв до розгляду відзив на позовну заяву, встановив строки для подання інших заяв по суті справи, задовольнив клопотання про долучення та витребування доказів, зобов`язав представника позивачки надіслати письмові докази іншим часникам справи та оголосив перерву в підготовчому засіданні до 11.04.2023 (а.с. 101). 20.03.2023 від позивача надійшла відповідь на відзив (а.с. 106-113). 20.03.2023 від представника позивача надійшло клопотання про забезпечення його участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції, яке було задоволене ухвалою суду від 23.03.2023 (а.с. 122, 125). 11.04.2023 від представника відповідачки надійшло клопотання про витребування доказів (а.с. 128). В підготовчому засіданні 02.03.2023 суд постановив ухвали про витребування від Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві відомостей з виконавчого провадження № 62190671 щодо боржника [PERSON] , про забезпечення участі представника позивача в усіх подальших судових засіданнях в режимі відеоконференції та оголосив перерву до 11.05.2023 (а.с. 129-131, 132-133). 05.05.2023 від позивача надійшов витребуваний судом розрахунок заявленої до стягнення суми із зазначенням дат та сум погашення боргу та пояснення щодо розподілу стягнутих сум (а.с. 139). В підготовчому засіданні 11.05.2023 представник відповідачки заявив клопотання про долучення до матеріалів справи копії постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, яке було задоволене судом, також суд протокольною ухвалою закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті в судовому засіданні 13.06.2023 (а.с. 152-153, 154-160). В судовому засіданні 13.06.2023 представник позивача заявив клопотання про долучення до матеріалів справи копії виконавчого листа, яке було задоволене судом, також суд заслухав вступні промови представників сторін, дослідив письмові докази та оголосив перерву в судовому засіданні до 06.07.2023 для повторного направлення копії постанови про витребування доказів до Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві (а.с. 172-174). 03.07.2023 від позивача надійшло клопотання-пояснення по суті позовних вимог разом з копіями матеріалів виконавчого провадження щодо боржника [PERSON] (а.с. 189-192). В судовому засіданні 06.07.2023 суд прийняв до розгляду та дослідив копії матеріалів виконавчого провадження, заслухав додаткові пояснення представників сторін, їх виступи в судових дебатах та вийшов до нарадчої кімнати, по виходу з якої оголосив ступну та резолютивну частини рішення (а.с. 203-209, 210). ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. 28.08.2008 між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк» (банком) та [PERSON] (позичальником) було укладено кредитний договір № 398-Ф/08, відповідно до умов якого позичальнику було надано кредит в розмірі 305 000 дол. США зі сплатою за користування кредитними коштами процентів за ставкою 14,7% річних та з кінцевим терміном повернення кредиту до 25.08.2028 (а.с. 8-10). Виконання позичальником зобов`язань за вказаним кредитним договором забезпечувалось іпотекою згідно з укладеним між банком та [PERSON] договором іпотеки, відповідно до умов якого остання передала банку в іпотеку належне їй на праві власності домоволодіння [ADDRESS] садове товариство «Благоустрій» (далі - предмет іпотеки). В забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором банком також була прийнята порука [PERSON] та [PERSON] відповідно до укладених з ними договорів поруки. У зв`язку з порушенням позичальником зобов`язань за кредитним договором банк звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки (цивільна справа № 2-4238/11). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07.11.2011 позов банку задоволено - стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором в розмірах 337 041,65 дол. США та 134 055,08 грн, витрати по сплаті державного мита в розмірі 1 700 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн, а з [PERSON] ще і штраф за порушення зобов`язання щодо страхування предмета іпотеки в розмірі 112 730 грн (а.с. 12-17). Матеріали цієї справи знищені за терміном зберігання, а зі змісту рішення неможливо встановити, з яких підстав судом не була вирішена вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішення суду у цивільній справі № 2-4238/11 ніким не оскаржувалось, набрало законної сили та за ним було видано виконавчі листи. З пояснень учасників справи установлено, що після ухвалення рішення суду боржник [PERSON] помер. Виконавчий лист щодо боржника [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, витрат по сплаті державного мита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи перебував на виконанні у Дарницькому районному відділі державної виконавчої служби міста Києва (виконавче провадження № [NUMBER]). В рамках даного виконавчого провадження з виконання вищевказаного рішення суду було звернуто стягнення на предмет іпотеки. 26.06.2017 відбулися електронні торги з реалізації предмета іпотеки, переможцем торгів став учасник 2 з ціновою пропозицією в розмірі 3 983 184,80 грн (а.с. 89-90). Зі змісту постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження вбачається, що з отриманих від реалізації предмета іпотеки коштів стягувачу було перераховано 3 404 003,01 грн (а.с. 152-153). 31.08.2017 банк конвертував перераховані державним виконавцем кошти у валюту кредиту (долари США) та отриману суму в розмірі 131 613,55 грн зарахував на погашення заборгованості, а саме: 54 920,22 дол. США - на погашення прострочених відсотків; 76 693,33 дол. США - на погашення простроченого тіла кредиту, що підтверджується випискою з особового рахунку позичальника [PERSON] (а.с. 21-34). 18.09.2017 державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження № [NUMBER] на підставі пункту 15 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». У травні 2018 р. виконавчий лист щодо боржника [PERSON] банк повторно пред`явив до виконання та за ним було відкрите виконавче провадження № 56512049 (а.с. 192-196). Постановою державного виконавця від 09.08.2018 виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 197). Окрім того у Дарницькому районному відділі державної виконавчої служби міста Києва на виконанні перебував виконавчий лист про стягнення з [PERSON] штрафу за порушення зобов`язання щодо страхування предмета іпотеки, у якому 18.09.2017 державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 86-87). Судом також установлено, що у Святошинському районному відділі державної виконавчої служби міста Києва на виконанні перебуває виконавчий лист щодо боржника [PERSON] (виконавче провадження № 62190671), у якому відбувається стягнення, а отримані кошти зараховуються банком на погашення заборгованості (а.с. 116-119), що відображено у виписці з особового рахунку позичальника. З виписки також убачається, що 30.10.2018 банк визнав безнадійною заборгованість за кредитним договором № 398-Ф/08 в розмірі 149 938 дол. США та списав вказану суму за рахунок страхового резерву. На підтвердження розміру заявлених вимог позивач надав розрахунки, відповідно до яких розмір належних йому з відповідачів трьох процентів річних, нарахованих за період з 12.03.2017 по 23.02.2022, становить 32 366,03 дол. США (а.с. 20, 147). IV. Норми права і мотиви їх застосування. Відповідно до положень частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Частина п`ята статті 11 ЦК України передбачає, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. За правилами, установленими нормами статей 526, 530, 611, 629 цього Кодексу, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу та у встановлений строк, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України). Відповідно до положень частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми інфляційні втрати на суму боргу та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналіз наведених законодавчих положень в їх системній сукупності дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про задоволення грошових вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 цього Кодексу. Правова позиція з даного питання у кредитних правовідносинах викладена, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц та від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, у яких зроблено висновок, що невиконання чи виконання не повному обсязі судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми кредитної заборгованості дає кредитору право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. За обставинами справи установлено, що у 2011 р. банк скористався наданим йому договором та законом правом вимагати дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором та реалізував його шляхом звернення з позовом до суду. Своїми діями банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії кредитного договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом та інших передбачених кредитним договором сум, що засвідчено в рішенні суду. Рішенням у цивільній справі № 2-4238/11 суд захистив порушене право кредитодавця, достроково стягнувши з позичальника та поручителів в повному обсязі заборгованість по тілу кредиту, проценти за користування кредитом та інші передбачені кредитним договором суми, нараховані станом на 06.06.2011. На підставі цього рішення зобов`язання сторін із договірних трансформувалися у зобов`язання, пов`язані з виконанням рішення суду, у зв`язку з чим є необхідність у з`ясуванні правовідносин, що виникли між сторонами на стадії виконавчого провадження. За приписами статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Отже виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішень судів та інших органів (посадових осіб), прийнятих на захист прав суб`єктів матеріальних правовідносин, умови та порядок примусового виконання яких визначає Закон № 1404-VIII. Судом установлено, що після реалізації предмета іпотеки в рамках виконавчого провадження з виконання рішення суду у цивільній справі № 2-4238/11 державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 15 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII. Вказаною нормою передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна (за виконавчим документом про звернення стягнення на заставлене майно), недостатньо для задоволення вимог стягувача - заставодержателя, а також якщо майно, яке є предметом іпотеки, передано іпотекодержателю або придбано ним відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» за виконавчим документом про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки. Частина третя статті 39 Закону № 1404-VIII визначає, що у разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених, зокрема, пунктом 15 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається разом із постановою про закінчення виконавчого провадження до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом (частина перша статті 40 Закону № 1404-VIII). Наслідками закінчення виконавчого провадження відповідно до цієї статті є також зняття арешту, накладеного на майно (кошти) боржника, виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників та скасування інших вжитих виконавцем заходів щодо виконання рішення. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 у справі № 757/44680/15-ц, зобов`язання, вимога у якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, є натуральним зобов`язанням, а з огляду на конструкцію статті 625 ЦК України кредитор у натуральному зобов`язанні не має права на нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат. Незважаючи на те, що у цій справі Верховним Судом досліджувались обставини спливу позовної давності за вимогами кредитора про стягнення заборгованості за кредитним договором, правові наслідки ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позову за спливом позовної давності та закінчення виконавчого провадження є однаковими - відсутність у кредитора права вимагати виконання зобов`язання в судовому (примусовому) порядку, у зв`язку з чим суд вбачає підстави для застосування вказаних висновків до спірних правовідносин. У виконавчому провадженні з виконання рішення суду у цивільній справі № 2-4238/11 державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження, наслідком такого рішення виконавця відповідно до Закону № 1404-VIII є те, що виконавче провадження не може бути розпочате знову, тобто позивач втратив право вимагати виконання рішення суду у примусовому порядку. Наведене означає, що три проценти річних позивач нарахував до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні. Можливість оскарження рішень, дій та бездіяльність виконавця передбачена цивільним процесуальним законом, проте постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження ніким не оскаржувалась, не скасовувалась і є чинною, а тому не заслуговують на увагу доводи представника позивача про відсутність правових підстав для її прийняття. Та обставина, що всупереч вимог закону виконавчий лист не був повернутий до суду, та банк повторно пред`явив його до виконання, також не має правового значення для вирішення цього спору з огляду на встановлену законом заборонурозпочинати виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення. Грошове зобов`язання щодо сплати [PERSON] штрафу за порушення зобов`язання щодо страхування предмета іпотеки, виконання якого здійснювалось в окремому виконавчому провадженні, не є натуральним, а тому позивач за цим зобов`язанням має право на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, проте таких вимог ним не заявлено. Зважаючи на викладене, суд відмовляє у задоволенні позову ПАТ АБ «Укргазбанк» до [PERSON] про стягнення трьох процентів річних за безпідставністю вимог. Передбачені цивільним законодавством забезпечувальні заходи виконання зобов`язання завжди виникають у зв`язку з основним зобов`язанням і, як правило, мають залежний від основного зобов`язання характер. Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука, в силу якої поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку та відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (стаття 553 ЦК України). Статтею 554 цього Кодексу передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Отже ураховуючи, що вимоги банку до позичальника суд визнав безпідставними, правові підстави для стягнення трьох процентів річних з поручителя [PERSON] також відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed