Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-09 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] із позовом до Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» про стягнення заборгованості по заробітній платі. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що 16.12.2020 позивач звільнений з посади завідуючого Корецької дільниці Волинської філії державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін відповідно до наказу № 160-к/тр від 14.12.2020 року. При звільненні йому не виплачена заборгованість по заробітній платі, яка складає 66 769,66 грн. А тому, просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі. В судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] не з`явилися. Представником позивача подано до суду заяву відповідно до якої справу просить розглянути без участі позивача та його, як представника, позовні вимоги задоволити в повному обсязі. Представник відповідача ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом надсилання повісток за зареєстрованим місцем знаходження. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін і ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. З матеріалів справи встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем, працював на посаді завідуючого Корецької дільниці Волинської філії державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу». На підприємстві працював з 01.04.2015 на різних посадах та в різних підрозділах, в основному переміщення по посадах відбувалось у зв`язку з реорганізацією відділень, структурних підрозділів підприємства, а саме: на посаду завідуючого складу Корецької сортодослідної станції Рівненської філії підприємства прийнятий 01.04.2015, наказ №8-к від 30.03.2015; з 25.07.2016 завідувач вказаною станцією, наказ №142-к від 14.07.2016; з 03.01.2017 завідувач станції насінницької Корецької сортодослідної станції Рівненської філії, наказ №243-к/тр від 30.12.2016; з 15.10.2020 завідувач Корецької дільниці Волинської філії наказ №127-к/тр від 13.10.2020. Пунктом 3 Наказу від 16.12.2020 №160-к/тр про звільнення визначено: «Провідному бухгалтеру Волинської філії ДП «ЦСЕНСМ» провести [PERSON] остаточний розрахунок заробітної плати, а також компенсації за невикористану відпустку за відпрацьований період з 01.04.2019 по 15.12.2020 у кількості 112 календарних днів». Під час знаходження у трудових правовідносинах з Відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 66769 (шістдесят шість тисяч сімсот шістдесят дев`ять) грн 66 коп. Підтвердженням факту існування заборгованості є довідки, які видані відповідачем за №2113-3/142-23, та №2113-3/143-23 від 28.04.2023 року. Згідно з положеннями ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. За п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, роботодавець має право звільнити працівника у випадку змін в організації виробництва і праці, зокрема ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього кодексу при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організації повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до статті 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Положеннями ч. 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, згідно до ст. 79 ЦПК України. В свою чергу положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За весь час розгляду справи, відповідачем сума заборгованості не спростована. Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає за необхідне ухвалити рішення про задоволення позову про стягнення з Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за період у розмірі 66769,66 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Додатково суд зауважує, що оскільки в силу Закону України «Про судовий збір» за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають з трудових правовідносин, позивачі звільняються від сплати судового збору, відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Тому, на підставі вищевикладеного суд доходить висновку, що слід стягнути з Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на користь держави судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Outcome: approved