Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Свої вимоги позивач мотивує тим, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 07.11.2015 року, від якого вони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалось через зраду відповідача, в зв`язку із чим фактичні шлюбні відносини були припинені з літа 2022 року. З урахуванням наведеного позивач вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе і суперечить її інтересам. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить розірвати шлюб між нею та відповідачем. Крім того, позивач вказує на те, що їхня з відповідачем спільна дитина проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач з серпня 2022 року не бере участі у вихованні та утриманні дитини. Відповідач є здоровим та працездатним, інших утриманців не має, працює та має постійний дохід, а також нерухоме майно та транспортний засіб, а тому позивач вважає, що відповідач спроможний сплачувати аліменти на утримання своєї дитини, які вона просить стягнути з нього в розмірі не менше 1/4 частини від усіх видів його доходу. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 21.02.2023 року по справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. 14.03.2023 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву. У даному відзиві відповідач не погоджується з доводами, вказаними у позовній заяві, та позовними вимогами, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними. При цьому відповідач просить розірвати шлюб між ним та позивачем, вказуючи на те, що зважаючи на неодноразові подружні зради з боку позивача та приховування від нього єдиної дитини, він вважає, що збереження шлюбних відносин між ним та позивачем носитиме лише формальний характер та суперечитиме його особистим принципам та внутрішнім переконання. Щодо вимоги про стягнення аліментів відповідач зазначив, що з 15.02.2023 року позивач та дитина проживають окремо від нього за невстановленою адресою і невідомо, чи дійсно дитина проживає разом з позивачем. Крім того, до пред`явлення позовних вимог про стягнення аліментів він одноособово забезпечував дитину всім необхідним, з листопада 2022 року по січень 2023 року дитина проживала разом з його батьками та знаходилась на повному його утриманні без участі позивача. Крім того, на його утриманні знаходяться його непрацездатні батьки. На даний час через відсутність адреси проживання, актуальних банківських реквізитів позивача, блокування позивачем його повідомлень та дзвінків він позбавлений можливості надавати дитині будь-яку матеріальну чи іншу допомогу. В зв`язку із цим відповідач вважає, що відсутні докази того, що він ухиляється від свого обов`язку по утриманню дитини, а тому відсутні і правові підстави для даного позову. Відповідач зауважив, що він готовий щомісячно перераховувати на утримання дитини грошові кошти у розмірі 3500,00 грн. (з урахуванням індексу інфляції), продовжуючи при цьому самостійно забезпечувати для доньки оплату додаткових витрат на розвиваючі заняття (гурток танців, які відвідувала дитина до самовільної зміни позивачем її місця постійного проживання) та інших видів дозвілля тощо. Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що фактичні обставини свідчать про можливість вирішення спорів щодо стягнення аліментів у позасудовому порядку, відповідач просить стягнути з нього на користь позивача аліменти на утримання доньки в розмірі 3500,00 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 24.03.2023 року витребувано у АТ «Райффайзен Банк» відомості про наявність у [PERSON] відкритих карткових рахунків із зазначенням номерів таких карткових рахунків та дати їх відкриття; банківську виписку із зазначенням дат та сум грошових переказів, надісланих [PERSON] на картковий рахунок [NUMBER] , належний [PERSON] у період з 01.01.2022 року по 07.03.2023 року. 01.06.2023 року до суду надійшла відповідь представника позивача [PERSON] на відзив відповідача на позовну заяву. У даній відповіді представник позивача не погоджується із доводами відповідача, вказуючи на те, що відповідачу відома адреса проживання дитини, а батьки відповідача отримують пенсію, розмір якої не є мінімальним, а також мають земельний пай. Крім того, відповідачем не надано доказів про перебування його батьків на його утриманні, а також доказів неможливості сплати ним аліментів. Натомість, в матеріалах справи міститься довідка про заробітну плату відповідача, відповідно до якої він отримує достатній дохід, проте ніяким чином не надає допомоги в утриманні дитини. 13.06.2023 року до суду надійшли заперечення представника відповідача [PERSON] на відповідь на відзив по справі. У даних запереченнях представник відповідача зазначає про те, що відсутні докази проживання дитини з позивачем, а також представником позивача не надано доказів того, що розмір пенсії батьків відповідача не є мінімальним та вони мають земельний пай. Представник відповідача зауважила, що з дитиною відповідач має змогу побачитись та налагодити спілкування лише після неодноразових звернень до органів поліції та органу опіки та піклування з кінця квітня 2023 року. На даний час відповідач має змогу безпосередньо виконувати свої батьківські обов`язки щодо доньки, а саме: забезпечує її одягом/взуттям по сезону, продуктами харчування, гаджетами та іграшками, здійснює лікування та обстеження дитини, забезпечення їй достатнього культурного розвитку відповідно до її вікових потреб, до моменту подання позову систематично перераховував грошові кошти на банківські рахунки позивача, в тому числі і на утримання дитини. Відтак, представник відповідача вважає, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про ухилення відповідачем від виконання обов`язків щодо дитини, а теза про «несплату аліментів» відповідачем викликана лише фактичним небажанням позивача врегулювати питання фінансового утримання дитини спільно з відповідачем в позасудовому порядку з 15.02.2023 року та, як наслідок, стала формальним приводом для пред`явлення даного позову. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просила про їх задоволення. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково з підстав та обставин, викладених у відзиві. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 07.11.2015 року. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Також, в судовому засіданні встановлено, що шлюбні відносини між позивачем та відповідачем по справі припинені, спільне господарство не ведеться, з 15.10.2022 року сторони проживають окремо, відновлення подружніх відносин та збереження сім`ї неможливе. Згідно із ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають спільні права та обов`язки. Відповідно до ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із ч. 5 ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями частин третьої та четвертої статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Аналогічна позиція викладена і в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», де зазначено що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умов, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом № 475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року), кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до вимог ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Приймаючи до уваги заяви сторін та те, що має місце припинення подружніх стосунків, що виключає відновлення колишніх сімейних відносин, суд вважає, що шлюб між сторонами існує формально, вони не підтримують сімейні стосунки, сім`я сторін розпалась остаточно і подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, а тому позовну заяву в частині вимог про розірвання шлюбу необхідно задовольнити. Що стосується вимог позивача про стягнення аліментів, то суд дійшов наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, і даний факт визнано сторонами, що малолітня дитина сторін проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Позивач просить задовольнити її вимоги, вказуючи на те, що відповідач проживає окремо, в добровільному порядку регулярної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Відповідач у відзиві заперечував твердження позивача щодо його ухилення від сплати аліментів та визнав позовні вимоги в розмірі 3500,00 грн. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1959 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Частиною 3 ст.181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як встановлено в судовому засіданні, малолітня дитина сторін проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач є працездатним, працює, має щомісячний дохід в середньому розмірі понад 37 000,00 грн., а тому суд вважає, що він спроможний сплачувати позивачу аліменти на утримання дитини. Доказів того, що за станом здоров`я та матеріального становища відповідач не може сплачувати аліменти на утримання своєї дитини, суду не надано. Відповідно до роз`яснень п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст. 182 СК України. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд відхиляє посилання відповідача в обґрунтування його заперечень на обов`язок щодо утримання його непрацездатних батьків, оскільки відсутні докази щодо розміру їх пенсії, що не дозволяє визначити їх майновий стан, а також відсутні докази їх перебування на утриманні відповідача. Посилання відповідача на надання ним допомоги на утримання дитини в добровільному порядку підстав для відмови в задоволенні позову також не дають. За таких обставин,

Outcome: approved