Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-09 00:00:00

25 травня 2020 року позивач, через свого представника адвоката Дорогіна К.Ю. звернувся в Печерський районний суд м. Києва із позовом, яким просив стягнути з [PERSON] на власну користь грошові кошти в розмірі 16338, 90 доларів США, які складаються із заборгованості за договором відступлення права вимоги від 28 травня 2015 року у розмірі 15000, 00 доларів США та 3% річних у розмірі 1338,90 доларів США. Вимоги обґрунтовано тим, що між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» (далі по тексту - ПАТ «УПБ») 20 квітня 2015 року було укладено договів банківського вкладу за № 339463. Відповідно умов даного договору позивач передав до ПАТ «УПБ» грошові кошти в розмірі 15000,00 доларів США. 28 травня 2015 року позивач, як первісний кредитор, [PERSON] , як новий кредитор, та ПАТ «УПБ», як боржник, уклали договір про відступлення права вимоги, відповідно якого відповідач набув право вимоги за договором банківського вкладу укладеного між [PERSON] та ПАТ «УПБ», в тому числі, право замість позивача вимагати від ПАТ «УПБ» сплати на користь нового кредитора грошових коштів у розмірі, вказаному у п. 2.1 договору про відступлення права вимоги. За змістом пункту 3.1 цього договору відповідач зобов`язався сплатити позивачу вартість права вимоги в розмірі 15000,00 доларів США в строк до 31 травня 2016 року. Додатковою угодою строк виконання зобов`язання визначено до 31 травня 2017 року. Однак, [PERSON] , в порушення умов договору відступлення права вимоги, не сплатив позивачу вартість права вимоги. На письмову претензію, відповідач жодним чином не відреагував та дій на виконання умов договору не вчинив. У зв`язку з цим, позивач був змушений звернутись до суду за захистом порушеного майнового права. Ухвалою Печерського районного суду м. Київ від 17 червня 2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для реалізації процесуальних прав. На підставі заяви [PERSON] від 05 жовтня 2022 року справу ухвалою Печерського районного суду м. Київ від 06 жовтня 2022 року передано за підсудністю до Бориспільського міськрайонного суду Київської області. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 січня 2023 року визначеного головуючого суддю у справі, а саме суддю Бориспільського міськрайон-ного суду Київської області Яковлєву Л.В. Ухвалою суду від 14 квітня 2023 року у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті з викликом і повідомленням сторін. Відповідач своїм процесуальним правом подати відзив на позов не скористався. Заяв чи клопотань на адресу суду не направив. Згідно вимог ч. 8\~ст. 178 ЦПК України\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання сторони до суду не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Разом з тим, представник позивача подав до суду заяву, якою позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, а розгляд справи здійснити у його відсутність. Зважаючи на неявку сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснюється. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи і наявні в ній докази, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши її у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Пунктом 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2\~передбачено, що відповідно ст.\~55,\~124 Конституції України\~та\~ ч.\~1\~ст.\~4,\~ч.\~1\~ст.\~5\~ ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встанов-леному цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст.\~12,\~81,\~89\~ЦПК України,\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Судом встановлено, що 28 травня 2015 року позивач, як первісний кредитор, [PERSON] , як новий кредитор, та ПАТ «УПБ», як боржник, уклали договір про відступлення права вимоги за договором банківського вкладу № 339463 укладеного 20 квітня 2015 року між [PERSON] та банком. Згідно п. 2.1, 3.1 вказаного договору вартість права вимоги складає 15000 доларів США. Новий кредитор зобов`язаний сплатити первісному кредитору [PERSON] вартість права вимоги в строк до 31 травня 2016 року, а первісний кредитор зобов`язаний прийняти грошові кошти. Додатковою угодою № 1 від 26 травня 2016 року до вказаного вище договору строк сплати [PERSON] на користь [PERSON] вартості вимоги змінено до 31 травня 2017 року. За змістом ст. 512 ЦК України\~кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно ст. 514 ЦК України\~до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У\~статті 627 ЦК України\~вказано, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно ст. 629 ЦК України\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частинами 1, 4\~ст.\~631\~ЦК України визначено, що\~строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідач у вказаний строк зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим 16 березня 2020 року представник позивача адвокат Дорогін К.Ю. направив на адресу [PERSON] письмову пренезію, яка залишена останнім без належного реагування. Доказів протилеж-ного до суду сторонами не надано. Статтею 524 ЦК України\~визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України\~встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. Відтак, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодав-ству. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Враховуючи наведене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму боргу обумовлену пунктом 2.1 договору про відступлення права вимоги в розмірі 15000 доларів США. За змістом\~ст. 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`я-зання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встанов-леного індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки\~стаття 625 ЦК України\~розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5\~ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі за № 6-49цс12 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18. Три відсотки річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Оскільки при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі про відступлення права вимоги, то 3 % річних слід стягнути виходячи з суми боргу в іноземній валюті, а саме в розмірі 1338,90 доларів США. Зважаючи на вказане, позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. За змістом ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з позовом [PERSON] сплачено судовий збір в розмірі 4344 грн. 52 коп. Наведене підтверджується квитанцією № 5502164 від 21 травня 2020 року. Зважаючи на задоволення позовних вимог в повному обсязі, з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 4344 грн. 52 коп.

Outcome: approved