Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-26 00:00:00

Позивач [PERSON] у січні 2022 року звернулась до суду із позовом до відповідачів Микулинецької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області, [PERSON] , [PERSON] , Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Теребовлянського районного нотаріального округу Лазьо В.Р., про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсними державного акта на право власності на землю, договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію з одночасним припиненням права власності на земельну ділянку. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та, обґрунтовуючи їх пояснила, що позивач [PERSON] є співвласником 17/50 частки житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] . Співвласником іншої частини вказаного будинку з надвірними будівлями у частці, що складає 33/50, на час розгляду справи є відповідач [PERSON] , яка стала власником зазначеної частини нерухомого майна на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 11 жовтня 2019 року, укладеного між нею та [PERSON] . Рішенням шостої сесії п`ятого скликання Дружбівської селищної ради Теребовлянського району Тернопільської області від 20 жовтня 2008 року № 284 «Про безоплатну передачу у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд [PERSON] » [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0.1104 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] . На підставі цього рішення [PERSON] зареєструвала своє право на вказану земельну ділянку (кадастровий номер 6125055300:02:001:0097). В подальшому, [PERSON] продала усю земельну ділянку [PERSON] , що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу земельної ділянки від 11 жовтня 2019 року. Однак, Дружбівська селищна рада Тернопільського району Тернопільської області, приймаючи 20 жовтня 2008 року рішення № 284, не врахувала, що житловий будинок та господарські споруди за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам і надання усієї земельної ділянки одному співвласнику без додержання принципу пропорційності часток співвласників у праві власності на вказаний житловий будинок суперечить вимогам цивільного та земельного законодавства. Прийняття органом місцевого самоврядування незаконного рішення від 20 жовтня 2008 року № 284 послужило підставою для видання 30 березня 2010 року управлінням Держкомзему у Теребовлянському районі [PERSON] незаконного державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 879731 (площа земельної ділянки 0.1104 га, кадастровий номер 6125055300:02:001:0097), недійсності договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 жовтня 2019 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та незаконності рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на зазначену земельну ділянку. Представник позивача позовні вимоги просить задовольнити повністю. Висловлюючи свої міркування щодо заяви представника відповідача [PERSON] [PERSON] про застосування позовної давності при вирішенні вказаного спору, зазначила, що позивач про порушення свого права на земельну ділянку по [ADDRESS] взнала у 2021 році, коли звернулась до селищної ради із відповідною заявою щодо земельної ділянки, а до суду із позовом вона звернулась у січні 2022 року. Твердження відповідача [PERSON] та її представника про те, що позивачу було відомо про межі земельної ділянки та її розмір, яку приватизовувала [PERSON] ще у 2009 році, зазначаючи, що [PERSON] погоджувала межі земельної ділянки в натурі, про що свідчить її підпис в акті встановлення(відновлення) та погодження меж земельної ділянки в натурі, закріплення їх межовими знаками та переданими на зберігання від 24 червня 2009 року, не можуть свідчити про пропущення строку позовної давності, оскільки відповідачем [PERSON] подано копію такого акту, який є сумнівним та його підписання [PERSON] не призводить до виникнення, зміни чи припинення прав на земельну ділянку, а є лише допоміжною стадією у приватизації земельної ділянки. Відповідач Микулинецька селищна рада Тернопільського району Тернопільської області у судове засідання не з`явилась, подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позову не визнали із підстав, викладених у відзиві на позов від 14 лютого 2022 року, у письмових поясненнях від 10 серпня 2022 року, та зазначили, що позовні вимоги [PERSON] не доведені належними доказами, які б свідчили про порушення прийнятим рішенням органу місцевого самоврядування, яке нею оскаржується, та укладенням договору купівлі-продажу земельної ділянки її прав. Крім того, зазначила, що позивачем не доведено передбачених ЦК України підстав для визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним. Також відповідачем [PERSON] 14 лютого 2022 року подано до суду заяву про застосування строку позовної давності, оскільки позивачу було відомо про приватизацію нею спірної земельної ділянки ще у 2009 році, вона могла одержати відповідну інформацію із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, зокрема, про державну реєстрацію такої земельної ділянки, однак звернулась до суду лише в 2022 році, пропустивши таким чином загальну позовну давність тривалістю у три роки для звернення до суду за захистом своїх порушених прав. У задоволенні позову відповідач [PERSON] та її представник просять відмовити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні вказала, що при вирішенні спору покладається на думку суду. Відповідач Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області в судове засідання не з`явилось, подало до суду відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що позивачем [PERSON] не наведено будь-яких фактів та доказів щодо порушення її прав Головним управлінням Держгеокадастру у Тернопільській області, а тому таке управління не може бути відповідачем у справі, а лише третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову. Просить при вирішенні справи врахувати мотиви, які викладені у його відзиві. Третя особа приватний нотаріус Тернопільського (колишнього Теребовлянського) районного нотаріального округу Лазьо В.Р. у судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд, дослідивши та оцінивши докази у справі, встановив Позивач [PERSON] є власником 17/50 частки житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданим 21 жовтня 2008 року виконавчим комітетом Дружбівської селищної ради Теребовлянського (в даний час Тернопільського) району Тернопільської області. Відповідач [PERSON] була власником 33/50 частки житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 28 листопада 2008 року, виданого Теребовлянською державною нотаріальною конторою. Згідно із довідкою виконавчого комітету Дружбівської селищної ради Теребовлянського району від 10 березня 1988 року № 124 розмір присадибної земельної ділянки, якою користувалось домогосподарство по [ADDRESS] складав 1200 кв.м та 178 кв.м самовільно зайнятої земельної ділянки. Рішенням шостої сесії п`ятого скликання Дружбівської селищної ради Теребовлянського району Тернопільської області від 20 жовтня 2008 року № 284 «Про безоплатну передачу у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд [PERSON] » у порядку приватизації земельної ділянки [PERSON] безоплатно передано у власність земельну ділянку площею 0.1104 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] . Підставою для прийняття зазначеного рішення була заява [PERSON] від 20 жовтня 2008 року про передачу їй у власність земельної ділянки по [ADDRESS] , успадкованої від її баби [PERSON] згідно із заповітом. 30 березня 2010 року управлінням Держкозему у Теребовлянському районі [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 879731 (площа земельної ділянки 0.1104 га, кадастровий номер 6125055300:02:001:0097). В подальшому, між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11 жовтня 2019 року, який посвідчено приватним нотаріусом Теребовлянського районного нотаріального округу Лазьо В.Р., зареєстровано в реєстрі за № 1052, згідно з яким [PERSON] стала власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0.1104 га, кадастровий номер 6125055300:02:001:0097. 11 жовтня 2019 року державним реєстратором приватним нотаріусом Теребовлянського районного нотаріального округу Лазьо В.Р. було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на зазначену земельну ділянку, номер запису про право власності: 33708542, що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Також встановлено, що відповідач [PERSON] 11 жовтня 2019 року придбала у відповідача [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] (33/50 частки), що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу житлового будинку, зареєстрованого в реєстрі за №1051. Свідок [PERSON] у судовому засіданні підтвердив, що за будинковолодінням [ADDRESS] рахувалось земельна ділянка площею 1300 кв.м. Йому відомо про те, хто був співвласниками будинку після його розподілу та про те, що його рідна сестра [PERSON] взнала про приватизацію [PERSON] присадибної земельної ділянки за цією адресою у 2021 році, коли подала документи у селищну раду для виділення їй земельної ділянки. Судом також з`ясовано, що на час прийняття оспорюваного рішення відповідач [PERSON] ще не була власником 33/50 частки житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: [ADDRESS] , оскільки свідоцтво про право на спадщину за заповітом їй видано 28 листопада 2008 року, тобто після прийняття рішення про приватизацію земельної ділянки і в цьому свідоцтві зазначено, що [PERSON] проживала у с.Струсів Теребовлянського району. Під час розгляду справи судом не здобуто жодних доказів, які б свідчили про успадкування [PERSON] земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS] площею 0.1104 га після смерті її баби [PERSON] . Зазначене рішення органу місцевого самоврядування є незаконним, виходячи із наступного. Відповідно до ч.1,2 ст.118 ЗК України (у редакції, чинній на момент прийняття рішення та звернення [PERSON] із заявою) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної селищної ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянко приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Згідно із ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. До заяви додаються матеріали, передбачені частиною п`ятою статті 151 цього Кодексу, а також висновки конкурсної комісії (у разі відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Частиною п`ятою статті 151 Земельного кодексу передбачено, що до заяви (клопотання) додаються: а) обґрунтування необхідності вилучення (викупу) та/або відведення земельної ділянки; б) позначене на відповідному графічному матеріалі бажане місце розташування земельної ділянки з її орієнтовними розмірами; в) засвідчена нотаріально письмова згода землекористувача (землевласника) на вилучення (викуп) земельної ділянки (її частини) із зазначенням розмірів передбаченої для вилучення (викупу) земельної ділянки та умов її вилучення (викупу); г) копія установчих документів для юридичних осіб, а для громадянина - копія документа, що посвідчує особу. Із змісту заяви [PERSON] від 20 жовтня 2008 року не вбачається долучення нею до заяви документів, передбачених ч.5 ст.151 ЗК України. Відповідно до інформації архівного відділу Тернопільської РДА від 07.12.2021 року № 03-08/1301 за документами (протоколами засідань сесій і матеріалами до них) Дружбівської селищної ради за 1992-2009 роки інших відомостей щодо земельних ділянок [PERSON] не виявлено. Відсутні заява [PERSON] про надання земельної ділянки для обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] із схемою бажаного місця розташування земельної ділянки і в Микулинецькій селищній раді Тернопільського району Тернопільської області. Таким чином, із доказів, що містяться у справі та наданих сторонами, суд приходить до висновку, що підставою для прийняття оспорюваного рішення Дружбівської селищної ради Теребовлянського району була лише заява [PERSON] від 20 жовтня 2008 року. У зв`язку із набуттям права власності на певну частину будинковолодіння по [ADDRESS] , позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] набули право і на присадибну земельну ділянку, тобто до оформлення права власності на відповідні частини цієї земельної ділянки, вони були її фактичними землекористувачами. Відповідно ч.4 ст.120 ЗК України (у редакції, чинній на момент прийняття оспорюваного рішення) при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Однак, [PERSON] , подаючи заяву про приватизацію земельної ділянки, яка була закріплена за будинковолодінням по [ADDRESS] , не вказала, що до неї перейшло в порядку спадкування право власності лише на 33/50 частки житлового будинку з надвірними будівлями і не зазначила вартості такої частки. Також вона не долучила письмової згоди [PERSON] , як землекористувача, на вилучення у неї належної їй частини присадибної земельної ділянки і передачу її у власність [PERSON] . Наведені обставини призвели до того, що орган місцевого самоврядування на час прийняття рішення від 20 жовтня 2008 року № 284 «Про безоплатну передачу у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд [PERSON] » був позбавлений відповідної інформації, необхідної для визначення [PERSON] права на присадибну земельну ділянку у розмірі, пропорційному вартості її частки у житловому будинку з надвірними будівлями. Сторонами у справі не подано доказів вартості їх часток у житловому будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] , з якої би можна було визначити самостійно розмір земельної ділянки, закріпленої за вказаним будинковолодінням, виходячи із їх часток у ньому, а тому суд приходить до переконання, що рішення шостої сесії п`ятого скликання Дружбівської селищної ради Теребовлянського району Тернопільської області від 20 жовтня 2008 року № 284 «Про безоплатну передачу у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд [PERSON] » суперечить вимогам ст.118, 120 ЗК України, тобто є незаконним та підлягає скасуванню у повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ст. 155 ЗК України). Відповідно до ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Судом також з`ясовано, що підставі рішення шостої сесії п`ятого скликання Дружбівської селищної ради Теребовлянського району Тернопільської області від 20 жовтня 2008 року № 284 «Про безоплатну передачу у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд [PERSON] », яке судом визнано незаконним, відповідачу [PERSON] видано правовстановлюючий документ - державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 879731 (площа земельної ділянки 0.1104 га, кадастровий номер 6125055300:02:001:0097), і в подальшому на підставі цього правовстановлюючого документа укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11 жовтня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Теребовлянського районного нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 1052, предметом якого є земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0.1104 га, кадастровий номер 6125055300:02:001:0097. Оскільки рішення органу місцевого самоврядування визнано судом незаконним, за яким [PERSON] неправомірно набуто право власності на землю, тому державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 879731 від 30 березня 2010 року та договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11 жовтня 2019 року слід визнати недійсними. Крім того, з огляду на вказані висновки суду підлягає до задоволення і така вимога позивача як скасування рішення про державну реєстрацію з одночасним припиненням права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку. Так, відповідно до ч.13 ст.791 ЗК\~України земельна\~ділянка припиняє\~існування як\~об`єкт\~цивільних прав,\~а її\~державна реєстрація\~скасовується в\~разі:\~поділу або\~об`єднання\~земельних ділянок;\~скасування державної\~реєстрації земельної\~ділянки на\~підставі судового\~рішення внаслідок\~визнання незаконною\~такої державної\~реєстрації;\~якщо речове\~право на\~земельну ділянку,\~зареєстровану в\~Державному земельному\~кадастрі відповідно\~до Закону\~України «Про\~Державний земельний\~кадастр»,\~не було\~зареєстровано протягом\~року з\~вини заявника.Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Відповідно до ч.2 ст.10 Закону України «Про Державний земельний кадастр» ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності). Згідно із ч.3 ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому п.1 ч.7 ст.37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Враховуючи наведене, суд вважає, що слід скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Теребовлянського районного нотаріального округу Лазьо Вікторії Романівни про державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0.1104 га, кадастровий номер 6125055300:02:001:0097, номер запису про право власності: 33708542, з одночасним припиненням права власності [PERSON] на вказану земельну ділянку Суд не погоджується із твердженнями представника відповідача [PERSON] [PERSON] щодо неналежного відповідача Микулинецької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області, оскільки позивачем оспорюється рішення шостої сесії п`ятого скликання Дружбівської селищної ради Теребовлянського району Тернопільської області від 20 жовтня 2008 року № 284 «Про безоплатну передачу у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд [PERSON] », яка на час звернення до суду як юридична особа не ліквідована, виходячи із наступного. Згідно з ч.8 ст. 45 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» повноваження місцевої ради, обраної на позачергових, повторних або перших виборах, закінчуються в день відкриття першої сесії відповідної ради, обраної на наступних (чергових або позачергових) виборах. Підпунктами 1, 4 пункту 61 розділу V «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що у день набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною територіальною громадою, територія якої затверджена Кабінетом Міністрів України, припиняються повноваження сільських, селищних, міських рад, сільських, селищних, міських голів, обраних територіальними громадами, територія яких включена до території сформованої територіальної громади. Сформована територіальна громада є правонаступником усього майна, прав та обов`язків розформованої територіальної громади. Відповідно до підпункту 9 пункту 6-1 розділу V «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» юридична особа сільська, селищна, міська рада, розміщена в адміністративному центрі сформованої територіальної громади, є правонаступником прав та обов`язків усіх юридичних осіб сільських, селищних, міських рад, обраних розформованими територіальними громадами, з дня набуття повноважень новообраною радою. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 № 724-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Тернопільської області» Дружбівську територіальну громаду включено до складу Микулинецької територіальної громади з адміністративним центром в смт. Микулинці. Згідно з абз. 1 ч.3 та абз. 1, 2 ч.4 ст. 8 Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» об`єднана територіальна громада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків територіальних громад, що об`єдналися, з дня набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною такою об`єднаною територіальною громадою. Микулинецькою селищною\~радою восьмого\~скликання 08\~грудня 2020\~року прийнято\~до відома\~інформацію про\~результати виборів\~Микулинецького селищного\~голови та\~депутатів Микулинецької\~селищної ради\~восьмого скликання,\~а також\~визнано їх\~повноваження.Таким чином, з 08 грудня 2020 року Микулинецька селищна рада розпочала свої повноваження в силу вимог частини восьмої статті 45 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". Рішенням №15 від 08 грудня 2020 року Микулинецькою селищною радою восьмого скликання реорганізовано Дружбівську селищну раду шляхом її приєднання до Микулинецької селищної ради та визначено, що Микулинецька селищна рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Дружбівської селищної ради (п. 1 та п.7 вказаного рішення). Таким чином, суд вважає, що Микулинецька селищна рада Тернопільського району Тернопільської області є належним відповідачем у справі за позовом [PERSON] . Представником відповідача [PERSON] [PERSON] 24 травня 2023 року подано до суду письмову заяву про визнання доказів, поданих представником позивача [PERSON] , а саме: копії ухвали Теребовлянського районного суду від 04 серпня 1989 року, копії свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 26 лютого 1990 року та копії довідки виконкому Дружбівської селищної ради від 10 березня 1988 року № 124, недопустимими, оскільки такі докази подані не разом із позовною заявою та не повідомлено письмово суд, що такі докази не можуть бути подані у встановлений законом строк з об`єктивних причин. Суд, розглянувши вказану заяву, вважає, що підстав, передбачених ст.78 ЦПК України, для визнання зазначених доказів недопуситими немає, оскільки даних про те, що вони одержані представником позивача із порушенням порядку, встановленого законом, судом не здобуто, а стороною не подано. Крім того, суд вважає за необхідне вказати, що представник позивача [PERSON] позовну заяву [PERSON] не готувала, вступила у справу як представник 08 червня 2022 року і подала здобуті нею докази до закінчення підготовчого засідання у справі, які судом долучено до справи. Відповідачем [PERSON] та її представником [PERSON] під час розгляду справи подано письмові заяви про застосування позовної давності, яка сплила, із цієї підстави просять відмовити у позові. Суд, розглянувши вказані заяви, беручи до уваги встановлені у судовому засіданні обставини, вважає, що такі заяви не підлягають до задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до ст.256,267 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У судовому засіданні з`ясовано, що позивач [PERSON] про порушення її права на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку) по [ADDRESS] взнала у 2021 році, коли звернулась у Микулинецьку селищну раду Тернопільського району із відповідною заявою, в подальшому - із заявою у відділення поліції № 3 (м.Теребовля) Тернопільського районного управління поліції ГУНП в Тернопільській області про неправомірні дії [PERSON] , та до адвоката Мовчана А.О. про надання правової допомоги. Із вказаним позовом до суду позивач звернулась у 2022 році, а тому строку позовної давності, встановленого ст.267 ЦК України вона не пропустила. Суд не бере до уваги твердження відповідача [PERSON] та її представника [PERSON] про те, що [PERSON] було відомо про приватизацію [PERSON] спірної земельної ділянки ще у 2009 році, оскільки вона погоджувала їй межі земельної ділянки в натурі, про що свідчить її підпис в акті встановлення(відновлення) та погодження меж земельної ділянки в натурі, закріплення їх межовими знаками та переданими на зберігання від 24 червня 2009 року, виходячи з того, що підписання такого акта вказує лише про те, що суміжний землекористувач погодився із процедурою приватизації іншим землекористувачем [PERSON] земельної ділянки, саме погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованої на уникнення необов`язкових технічних помилок і не може свідчити про порушення прав іншої особи (підписання такого акта не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку). Під час розгляду справи судом не встановлено порушення відповідачами [PERSON] та Головним управлінням Держгеокадастру у Тернопільській області прав позивача [PERSON] , а тому у задоволенні позовних вимог до них слід відмовити. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. 24 травня 2023 року представником [PERSON] [PERSON] подано до суду клопотання про стягнення із [PERSON] та Микулинецької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 27\~000 грн. Для підтвердження таких витрат представником позивача подано договір від 26 липня 2021 року, укладений між адвокатом Мовчаном А.О. та [PERSON] , акт № 1 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) до вказаного договору від 22 травня 2023 року, договір про надання правничої допомоги від 08 червня 2022 року, укладений між АО «Лексгард» та [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , та акт № 1 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) до вказаного договору від 22 травня 2023 року. Згідно із актами виконаних робіт (наданих послуг) вартість витрат на професійну правничу допомогу, понесених [PERSON] , складає відповідно 15000 грн. та 12000 грн., разом 27000 грн. Відповідачі у справі Микулинецька селищна рада Тернопільського району Тернопільської області та [PERSON] заперечили проти стягнення із них в користь позивача витрат професійну правничу допомогу із мотивів, викладених у письмових запереченнях, долучених до справи, зокрема, неправомірності укладення договору про надання правничої допомоги від 08 червня 2022 року між АО «Лексгард» та [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] у той час, коли позивачем вже був укладений договір із адвокатом Мовчаном А.О., який є одним із засновників АО «Лексгард», внаслідок чого відбулось надання одних і тих самих послуг двічі, а також суми витрат, яка не є співмірною із складністю справи і виконаною адвокатами роботою. У своїх запереченнях на клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу Микулинецька селищна рада Тернопільського району Тернопільської області просила відмовити у стягненні таких витрат, а [PERSON] відмовити, але у разі наявності підстав для стягнення зазначених витрат - просила їх зменшити до 2000 грн. Відповідно до\~статті 133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать також витрати на професійну правничу допомогу. Частиною першою\~статті 15 ЦПК України\~встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Згідно з частинами першою - шостою\~статті 137 ЦПК України\~ витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини восьмої\~статті 141\~ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно з пунктом 4 частини першої\~статті 1\~Закону України\~«Про адвокатуру\~та адвокатську\~діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до\~статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно із пунктом 1.2 договору про надання правничої допомоги від 26 липня 2021 року, укладеного між адвокатом Мовчаном А.О. та Кузяк Г.П., адвокат здійснює представництво прав і законних інтересів клієнта у судах під час здійснення відповідного судочинства. За правову допомогу, передбачену договором, клієнт сплачує адвокату винагороду в розмірі, визначеному договором (п.2.3 договору). Відповідно до п.1.2, 3.1 договору про надання правничої допомоги від 08 червня 2022 року, укладеного між АО «Лексгард» та [PERSON] , від імені якої діяв Джугла В.П., адвокатське об`єднання надає клієнту правничу допомогу та представляє клієнта в судах цивільної юрисдикції у справі № 606/153/22, а клієнт сплачує адвокатську об`єднанню винагороду (гонорар) в розрахунку 1000 грн. за 1 год. Частинами другою - третьої\~статті 141 ЦПК України\~встановлено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову на відповідача, у разі часткового задоволення позову покладаються на\~\~обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:\~\~1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;\~\~2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;\~\~3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;\~\~4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 27000 грн. представник позивача надала суду договір від 26 липня 2021 року, укладений між адвокатом Мовчаном А.О. та Кузяк Г.П., акт № 1 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) до вказаного договору від 22 травня 2023 року, договір про надання правничої допомоги від 08 червня 2022 року, укладений між АО «Лексгард» та [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , та акт № 1 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) до вказаного договору від 22 травня 2023 року. Згідно із актами виконаних робіт (наданих послуг) вартість витрат на професійну правничу допомогу, понесених [PERSON] , складає відповідно 15000 грн. та 12000 грн., разом 27000 грн. У Постанові Верховного Суду від 22.11.2019 року у справі № 902/347/18, зокрема, вказано: «...зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи». Аналогічна позиція висловлена і в Додатковій постанові Верховного Суду від 05.09.2019 року у справі № 826/8/41/17: «Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою». Також в Додатковій постанові Верховного Суду від 16.06.2022 року у справі № 873/244/21 колегія суддів Касаційного господарського суду зазначає, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої\~статті 126 ГПК України\~можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях\~статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у\~статті 43 Конституції України. Так, враховуючи складність справи, обсяг виконаних робіт, принципи співмірності та розумності судових витрат, оцінивши надані докази щодо судових витрат на професійну правничу допомогу, суд приходить до висновку про необхідність стягнення в користь позивача із відповідача Микулинецької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області 5000 грн. витрат на професійну правничу допомогу та із відповідача [PERSON] 5000 грн. вказаних витрат. Крім того, суд вважає, що підлягають стягненню із відповідача Микулинецької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області в користь [PERSON] 1984.80 грн. судового збору, та в користь позивача із відповідача [PERSON] 1984.80 грн. судового збору, який сплачено нею при поданні позову, що підтверджується квитанцією Укрпошти від 18 січня 2022 року на суму 3969.60 грн. Також 10 серпня 2022 року відповідачем [PERSON] подано до суду письмову заяву про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 20 000 грн. Суд, розглянувши вказану заяву [PERSON] , вважає, що у її задоволенні слід відмовити, оскільки нею на підтвердження понесених витрат не надано договір про надання правової допомоги, розрахунку наданих адвокатом Сампарою Н.М. послуг, документів, що свідчать про оплату гонорару, а також із врахуванням того, що судом задоволено позовні вимоги [PERSON] до неї у повному обсязі. Таким чином, суд, оцінюючи докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні цих доказів у справі, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення.

Outcome: partial