Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-04 00:00:00

31 серпня 2022 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовною заявою до відповідачки - [PERSON] в якій прохає стягнути заборгованість за кредитним договором № б/н від 13 грудня 2007 року, у сумі 19100 гривень 44 копійок, яка складається із заборгованості: за тілом кредиту у сумі 17276 гривень 22 копійки та заборгованості за простроченими відсотками у сумі 1824 гривні 22 копійки (а. с. 1-4 та на звороті, 72-77 та на звороті). В обґрунтування позовних вимог вказав, що відповідачка звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 13 грудня 2007 року. При підписанні анкети-заяви відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг. На підставі договору про надання банківських послуг 13 грудня 2007 року відповідачці відкрито картковий рахунок із початковим лімітом, розмір якого у подальшому було збільшено до 39000 гривень. Позивач свої зобов`язання виконав, надавши відповідачці можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. Однак відповідачка своїх обов`язків за угодою не виконує, оскільки не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. Внаслідок цього, станом на 15 серпня 2022 року, за нею утворилася заборгованість у сумі 19100 гривень 44 копійок, яка складається із заборгованості: за тілом кредиту у сумі 17276 гривень 22 копійки та заборгованості за простроченими відсотками у сумі 1824 гривні 22 копійки та, яку позивач прохає стягнути із [PERSON] разом із судовими витратами у сумі 2481 гривня (1-4 та на звороті, 72-77 та на звороті). 06 вересня 2022 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 69). 19 вересня 2022 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 06 вересня 2022 року, позивачем усунуто (а. с. 71-135). Ухвалою суду від 28 жовтня 2022 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 10 годину 10 листопада 2022 року (а. с. 138). 12 квітня 2023 року на офіційну електронну адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшов відзив представника відповідачки - адвоката Романенка П.В. (а. с. 155-159), в якому він позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує. Разом з цим, зазначає про те, що відповідачка перебуває за межами України, тому для неї ускладнено отримання та відправка документів, а також залучення адвоката для надання правової допомоги. З цих підстав, адвоката відповідачкою було залучено, як представника у справі лише 10 квітня 2023 року, тому прохає суд поновити строк на надання відзиву. В обґрунтування відзиву зазначає те, що зобов`язання сторін щодо надання та повернення суми кредиту, строків повернення кредиту, розміру та порядок сплати процентів, розміру неустойки за порушення кредитних зобов`язань, мають бути визначені у кредитному договорі, натомість матеріали справи такого не містять. При цьому, Тарифи, Умови та Правила надання банківських послуг, на які посилається позивач, відповідачкою не підписані Тому, вважає їх такими, що не мають природи договору приєднання, оскільки не є чітко визначеними і незмінними, а відтак відсутня впевненість у тому, що вони є тими самими, на які погодилася відповідачка. Крім того, зазначає про те, що дані документи неодноразово змінювалися самим позивачем, а відтак вони мають мінливий характер та повністю залежать від волевиявлення позивача, який може в будь-який момент їх змінити. Вказує, що сама ж Анкета-заява не містить жодних посилань про згоду відповідачки саме з тими Тарифами , а також Умовами і Правилами надання банківських послуг, на які посилається позивач, та роздруківки яких додані до позову. Вважає, що нарахування процентів, штрафних санкцій та комісій на суму заборгованості може здійснюватися лише у разі погодження відповідних ставок відповідачем як позичальником, шляхом підписання документа, який містить ці умови, натомість інших умов щодо нарахування відсотків та комісій, ніж Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», позивачем не надано. Вказує на те, що позивачем також не надано доказів відкриття відповідачці банківського рахунку з кредитним лімітом, а номеру карткового рахунку не вказано навіть у позовній заяві. Разом з цим, заявляє про застосування позовної давності до суми заборгованості в розмірі 15219 гривень 09 копійок, що існувала станом на 30 серпня 2019 року, тобто утворилася поза межами позовної давності. При цьому, вважає, що решта суми заборгованості, у межах строків позовної давності, має бути зменшено, оскільки позивач стягував з відповідачки відсотки у збільшеному розмірі (3,4-3,5%), ніж той, що був погоджений сторонами (3%), а тому з останньої підлягає стягненню сума у розмірі 1221 гривня 97 копійок. 27 квітня 2023 року на адресу суду надійшла відповідь представника позивача на відзив (а. с. 171-179), в якій він зазначає про те, що зміст кредитного договору відразу зафіксовано в декількох документах, зокрема: заяві позичальниці, Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною картою, Тарифах та Довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в якій безпосередньо зазначено поточну процентну ставку у розмірі 3% (36% на рік), вказано розміри комісій та штрафів. Вказує на те, що дійсно, з 07 листопада 2017 року ставка змінилася у зв`язку із перевипуском карти на карту «Універсальна Gold», але вказане повністю узгоджується з Умовами та правилами надання банківських послуг та, було погоджено з відповідачкою. При цьому, зазначає про те, що по даному кредитному договору відповідачці було відкрито картковий рахунок № [NUMBER] , встановлено кредитний ліміт з поновленою кредитною лінією, видано картку, строк дії якої вказано на її лицевій стороні. Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Вважає, що оскільки, строк дії перевипущеної карти до останнього дня жовтня 2022 року, а з позовом до суду позивач звернувся в серпні 2022 року, то строки позовної давності ним не пропущено, а відтак позовні вимоги підлягаю задоволенню в повному обсязі. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 64), в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Представник відповідачки в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 199), про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 13 грудня 2007 року відповідачка підписала заяву позивача № б/н від 13 грудня 2007 року про отримання банківських послуг. Відповідно до анкети-заяви, відповідачка погодилася з тим, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості, станом на 15 серпня 2022 року, за відповідачкою перед позивачем утворилася заборгованість у сумі 19100 гривень 44 копійки, яка складається із заборгованості: за тілом кредиту у сумі 17276 гривень 22 копійки та заборгованості за відсотками у розмірі 1824 гривні 22 (а. с. 7-20, 80-94 та на звороті). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України, визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Отже, передумовою для виникнення у позичальниці обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачкою. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. На підтвердження того, що між банком і відповідачкою було укладено договір про надання кредиту, позивачем надано в якості письмового доказу анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» (яка разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, становлять договір про надання банківських послуг) від 13 грудня 2007 року. Вказана Анкета-заява підписана 13 грудня 2007 року від імені [PERSON] (а. с. 44 та на звороті, 117 та на звороті). Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Як вбачається із Анкети-заяви (а. с. 44 та на звороті, 117 та на звороті), у ній зазначені персональні дані відповідачки щодо дати народження, місця проживання, реквізитів паспорту громадянина України, РНОКПП, місця роботи, розміру доходу та бажання отримати кредитну карту «Універсальна» із кредитним лімітом 50900 гривень, строк дії картки «11/11». У вказаній заяві міститься інформація про те, що позичальниця ознайомилася з договором про надання банківських послуг та погодилася з ними, а екземпляр договору про надання банківських послуг згодна отримати шляхом самостійної роздруківки його з офіційного сайту www.privatbank.ua. Також зазначено, що позичальниця, зобов`язується виконувати Умови та Привила надання банківських послуг та регулярно знайомитися з їх змінами на вказаному сайті банку. Також позичальниця висловила свою згоду, що дана заява, разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», яка разом з пам`яткою клієнта, становлять договір про надання банківських послуг. Вказана Анкета-заява підписана позичальницею 13 грудня 2007 року (а. с. 44 та на звороті, 117 та на звороті). Нижче, у цій заяві, у відмітках банку вказано, що відповідачці видано кредитну картку № [NUMBER] та ПІН-код. Також, із даної анкети-заяви вбачається, що договір про надання банківських послуг відповідачці не видавався. Приписами ч. ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг, відповідно до вимог ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів». Згідно з вимогами п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі розмір і порядок нарахування відсотків, пені і штрафів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», розміщений на сайті www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору (а. с. 46-55, 119-128), які не містять підпису позичальниці. У справі, що розглядається, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період із часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин та не містять підпису позичальниці про ознайомлення з ними під час укладення кредитного договору. Надані позивачем Правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальниці, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальницею запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Крім того, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більш співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачкою АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а тому Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» розміщений на сайті www.privatbank.ua/terms не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 13 грудня 2007 року шляхом підписання заяви. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та унеможливив покладання на слабшу сторону - споживача, невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Крім того, роздруківка із сайту банку позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про платіжні системи», платіжна картка - це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для лініювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунку банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Тобто, з урахуванням вищевикладеного, вбачається, що використання платіжної картки можливе лише за наявності відкритого рахунку. Натомість, позивач не надав суду у якості доказу належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджує факт видачі/перерахування кредитних коштів на підставі вказаної заяви від 13 грудня 2007 року та кредитного договору б/н від 13 грудня 2007 року на відповідний рахунок відповідачки, та згідно з яким можна було б встановити суму, яку позивач надав/перерахував відповідачці саме як кредитні кошти. Так, позивачем на підтвердження своїх вимог, щодо користування відповідачкою кредитними коштами позивача за договором № б/н від 13 грудня 2007 року та наявності у останньої заборгованості за ним, надано суду виписку по карткових рахунках відповідачки. Вказана виписка є первинним банківським документом, а тому може бути належним доказом у справі. Однак надана позивачем виписка по карткових рахунках відповідачки, не береться судом до уваги, оскільки вона надана за період часу з 13 грудня 2007 року по 01 квітня 2022 року, а стягнути заборгованість позивач прохає станом на 15 серпня 2022 року. Тобто вказана виписка не охоплює весь період заборгованості, а відтак у суду відсутня можливість перевірити рух коштів по вказаним у ній рахункам, а також достовірно встановити суми використаних кредитних коштів відповідачкою за казаним кредитним договором та суми внесених нею коштів в рахунок погашення заборгованості. Крім того, судом встановлено, що вказана виписка містить інформацію про рух/списання/надходження грошових коштів з/на рахунку відповідачки, зокрема: у 2011 році - 13, 14 та 30 листопада 2011 року, 01 грудня 2011 року; у 2012 році - 01, 02 лютого , 31 травня, 30 червня, 31 серпня, 30 вересня, 31 жовтня, 30 листопада, 31 грудня; у 2013 році - 31 січня, 04 та 31 березня, 30 квітня, 30 травня, 30 червня, 31 липня, 31 серпня, 30 вересня, 31 жовтня, 30 листопада, 31 грудня; у 2014 році - 01, 02 та 31 січня, 28 лютого, 31 березня, 30 квітня, 31 травня, 30 червня, 31 липня, 31 серпня, 01 та 30 вересня, 31 жовтня, 30 листопада, 31 грудня; у 2015 році - 31 січня, 28 лютого, 31 березня, 30 квітня, 31 травня, 01 липня, 01 серпня, 01 вересня, 01 жовтня, 01 листопада, 01 грудня; у 2016 році - 01 січня, 01 лютого, 01 березня, 01 квітня, 01 травня, 01 червня, 01 липня, 01 серпня, 01 вересня, 01 жовтня, 01 листопада, 01 грудня; у 2017 році - 01 січня, 01 лютого, 01 березня, 01 квітня, 01 травня, 01 червня, 01 липня, 01 серпня, 01 вересня, 01 жовтня, 01 листопада, 01 грудня; у 2018 році - 01 січня, 01 лютого, 01 березня, 01 квітня, 01 травня, 01 червня, 01 липня, 01 серпня, 01 вересня, 01 жовтня, 01 листопада, 01 грудня; у 2019 році - 01 січня, 01 лютого, 01 березня, 01 квітня, 01 травня, 01 червня, 01 липня, 01 серпня, 01 вересня, 01 жовтня, 01 листопада, 01 грудня; у 2020 році - 01 січня, 01 лютого, 01 березня, 01 квітня, 01 травня, 01 червня, 01 липня, 01 серпня, 01 вересня, 01 жовтня, 01 листопада, 01 грудня; у 2021 році - 01 січня, 01 лютого, 01 червня, 01 липня, 01 серпня, 01 вересня, 01 жовтня, 01 листопада, 01 грудня; у 2022 році - 01 січня, 01 лютого, 01 березня, 01 квітня - без зазначення з якого карткового рахунку здійснюється списання. Також, з вказаної виписки вбачається, що позивачем списувалися грошові кошти з розрахункового рахунку відповідачки в рахунок «Комісії за обслуговування» на загальну суму 820 гривень, що є незаконним в силу вимог ч. ч. 1. 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Такий висновок також узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, що викладені у постановах від 20 лютого 2020 у справі № 666/4957/15-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 444/484/15-ц та від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16. Отже, списання позивачем грошових коштів з розрахункового рахунку відповідача в рахунок «комісії за обслуговування» на загальну суму 820 гривень, що є платою за послуги, що супроводжують кредит, тобто платою за управління кредитом, є незаконним в силу вимог ч. ч. 1. 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Приписами ч. 5 ст. 216 ЦК України визначено, що суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до виписки з рахунків відповідача, вказана вище сума, є платою за управління кредитом. Разом з цим, в умовах кредитного договору відсутнє будь-яке погодження між сторонами плати за управління кредитом. Отже, відповідно до приписів ст. 215 ЦК та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», списання «комісії за обслуговування» є нікчемним в силу закону з моменту його укладення, а отже такими, що не створюють юридичних наслідків для сторін, тому не потребує визнання його недійсним. Разом з тим, з вказаної виписки по картковому рахунку відповідачки вбачається, що остання користувалася кредитними коштами та нею витрачено усього 528732 гривні 76 копійок, з останню транзакцією ним було здійснено 16 лютого 2021 року. Після чого фактичне користування кредитними коштами банку відповідачкою не здійснювалося, а тіло кредиту збільшувалося за рахунок стягнення відсотків за користування кредитом. При цьому, розмір кредитного ліміту розширявся за рахунок списання відсотків, нарахування яких здійснювалося на суму фактично наданої відповідачці позики та розміру відсотків за попередній місяць, а також суми комісії та пені, тобто сума відсотків нараховувалася на суму позики + розмір відсотків за попередні місяці + розмір пені та комісії. Крім того, з наданої позивачем виписки по картковому рахунку відповідачки вбачається, що останньою у зазначений період часу з 13 грудня 2007 року по 01 квітня 2022 року внесено грошові кошти на загальну суму 540353 гривні 78 копійок. Оскільки фактично відповідачка використала кредитних коштів на суму 528732 гривні 76 копійок, а повернула банку кошти в розмірі 540353 гривні 78 копійок, суд доходить висновку, що у відповідачки, за вищевказаний період часу, відсутня заборгованість за кредитом, оскільки сума внесених коштів значно перевищує, витрачену суму кредитних коштів позивача. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив також стягнути заборгованість за відсотками. У Анкеті-заяві позичальниці від 13 грудня 2007 року процентна ставка та відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, не вказана (а. с. 44 та на звороті, 117 та на звороті). Натомість, позивачем на підтвердження погодження сторонами умов щодо процентної ставки та відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, надано суду Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачкою 13 грудня 2007 року (а. с. 45 та на звороті, 118 та на звороті). Так, у вказаній Довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» розмір базової відсоткової ставки зазначено у розмірі - 3 % (на місяць) на залишок заборгованості виходячи із розрахунку 360 днів у році, проте у ній відсутні умови договору щодо її збільшення. Таким чином, суд доходить висновку, що сторонами була погоджена відсоткова ставка по кредитному ліміту у розмірі 3 % на місяць (36 % на рік) на залишок заборгованості виходячи із розрахунку 360 днів у році. Так, позивач прохає стягнути з відповідачки заборгованість за відсотками у розмірі 1824 гривні 22 копійки, на підтвердження чого надає суду розрахунок заборгованості відповідача за три різні період часу: з 13 грудня 2007 року по 31 травня 2015 року, з 01 червня 2015 року по 30 червня 2019 року та з 01 липня 2019 року по 15 серпня 2022 (а. с. 5-20, 80-94 та на звороті). Натомість, приписами п. 336 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 578/5 визначено, що пер\-вин\-ні до\-ку\-мен\-ти і до\-да\-т\-ки до них це документи, що фі\-к\-су\-ють факт ви\-ко\-нан\-ня го\-с\-по\-дар\-сь\-ких опе\-ра\-цій і стали під\-ста\-вою для за\-пи\-сів у регістрах бу\-х\-га\-л\-тер\-сь\-кого обліку та податкових документах. До них відносяться: ка\-со\-ві, бан\-ків\-сь\-кі до\-ку\-мен\-ти, ордери, по\-ві\-до\-м\-лен\-ня бан\-ків і пе\-ре\-ка\-з\-ні ви\-мо\-ги, ви\-пи\-с\-ки бан\-ків, корінці квитанцій, банківських чекових книжок, на\-ря\-ди на ро\-бо\-ту, ак\-ти про при\-йман\-ня, зда\-ван\-ня і спи\-сан\-ня май\-на й ма\-те\-рі\-а\-лів, кви\-та\-н\-ції і на\-кла\-д\-ні з об\-лі\-ку то\-вар\-но-\-ма\-те\-рі\-аль\-них цін\-но\-с\-тей, рахунки-фактури, аван\-со\-ві зві\-ти тощо. При цьому, з вказаного розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем застосовувалися різні відсоткові ставки для нарахування відсотків, у порівнянні з іншими періодами (зокрема за 13 грудня 2007 року по 31 травня 2015 року - процентна ставка (поточна) - 43,2-30 %, процентна ставка при порушенні умов кредитування 30-43,2 %, коефіцієнт - 0; з 01 червня 2015 року по 30 червня 2019 року - процентна ставка (поточна) - 3,6-2,9 %, коефіцієнт - 0-2; з 01 липня 2019 року по 15 серпня 2022 року - процентна ставка (поточна) - 3,4-3,5 %, процентна ставка при порушенні умов кредитування 3,4-7 %, процентна ставка на прострочений кредит - 40,8-84 %, коефіцієнт - 1-2. Натомість, ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України, в редакції Закону України від 12 грудня 2008 року 1 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» визначено, що фіксована процентна станка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Розмір процентної ставки за користування кредитом у розмірі 3 % на місяць (36 % річних) мiж сторонами погоджено, про що свідчить підписана відповідачкою Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» . Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України, в редакцii чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України, в редакцii чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього року кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Так, у ч. 4 цієї статті передбачено, що у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. З огляду на вищенаведене, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку у тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17 та у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Між тим, суд зазначає, що матеріали справи не містять навіть посилання на тип процентної ставки (постійна, змінювана), застосованої банком, позивачем не надано доказів узгодження сторонами змінюваної процентної ставки, порядку та періодичності її зміни, порядку розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, інших вимог, передбачених законом для застосування змінюваної процентної ставки. Позивач не надав суду жодного належного доказу оповіщення відповідачки про збільшення процентної ставки, що є прямим порушенням вимог ст. 1056-1 ЦК України. Зміна розміру фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку позивачем є нікчемною, оскільки докази того, що збільшення розміру процентної ставки погоджено із відповідачкою відсутні. З огляду на викладене суд доходить висновку про безпідставність дій банку з приводу нарахування відповідачці збільшеної відсоткової ставки, неузгодженої належним чином. Отже, заборгованість відповідачки за простроченими відсотками за користування кредитом має бути розрахована із застосуванням відсоткової ставки у розмірі 3,0 % на місяць. Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 та висновках Верховного Суду, викладених у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18. Однак, як вбачається із матеріалів справи, позивачем у наданому розрахунку застосовано непогоджений з відповідачкою розмір відсотків. Отже, заборгованість відповідачки по відсоткам за користування кредитом, має бути розрахована із застосуванням відсоткової ставки у розмірі 3,0 % на місяць. Таким чином розмір заборгованості за простроченим відсоткам складає 1563 гривні 42 копійки, виходячи з наступного розрахунку: 1824 гривні х 36% (річних, що погоджені з відповідачкою) : 42% (річних, що не погоджені з відповідачкою) = 1563 гривні 42 копійки. Таким чином, загальний розмір заборгованості по відсоткам складає 1563 гривні 42 копійки. З огляду на те, відповідачка використала кредитних коштів на суму 528732 гривні 76 копійок, а повернула банку кошти в розмірі 540353 гривні 78 копійок, у відповідачки відсутня заборгованість за простроченим відсоткам, виходячи з ціни позову, заявленого позивачем. З огляду на викладене, зважаючи на те, що позивачем не надано жодних належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, суд доходить переконливого висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог. Більш того, з матеріалів справи вбачається, що позивач прохає стягнути з відповідачки заборгованість, яка утворилася станом на 30 серпня 2019 року, тоді як з позовом позивач звернувся до суду у серпні 2022 року, зі спливом трьох років позовної давності. Так, приписами ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимули суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист пре установленого строку. Приписами ст. 257 ЦК України визначено строк загальної позовної давності тривалістю у три роки. Згідно з вимогами ч. ч. 3,4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, застосування якої заявлено стороною у спорі та є підставою для відмови у позові. Так, 12 квітня 2023 року представником відповідачки адвокатом Романенко П.В. до суду подано заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог відповідача, в частині заборгованості, що утворилася станом на 30 серпня 2019 року (а. с. 161-163). Разом з цим, суд зазначає про те, що не приймає до уваги вказану заяву представника відповідачки, оскільки виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосовувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду у справах №№ 712/8916/17 від 07 липня 2020 року, 369/6892/15-цвід 22 травня 2018 року, 367/6105/16-ц від 31 жовтня 2018 року, 575/476/16-ц від 07 листопада 2018 року, 183/1617/16 від 14 листопада 2018 року, 504/2864/13 від 28 листопада 2018 року, 522/2202/15-ц від 05 грудня 2018 року, 2004/1979/12 від 07 серпня 2019 року, 522/1029/18 від 18 грудня 2019 року, 372/266/15-ц від 16 червня 2020 року. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на викладене, враховуючи те, що позивачем не надано суду жодних належних, достатніх та допустимих доказів наявності у відповідачки заборгованості тілом кредиту та простроченими відсотками, та обґрунтувань (підстав) для їх нарахування, суд доходить переконливого висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог. Враховуюче викладене, з урахуванням того, що позивач є юридичною особою - банківською установою, яка має в своєму підпорядкуванні юридичний відділ, що вказує на обізнаність позивача із нормами процесуального права, які регламентують принцип цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, враховуючи те, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд та знає про те, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій, зважаючи на те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості та виписка по картковому рахунку відповідача визнані судом неналежними доказами, а інших належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог позивачем не надано, суд доходить переконливого висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд визнає, що позовні вимоги не доведені належними, допустимими та достатніми доказами, через що підстави для задоволення позову відсутні, через що суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог за приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір не відшкодовується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed