Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-25 00:00:00

03.03.2023 до Галицького районного суду м. Львова на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 20.01.2023 про направлення справи за підсудністю надійшли матеріали позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, в якій позивач просить: - направити у Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради матеріали про позбавлення батьківських прав [PERSON] на доньку [PERSON] ; - позбавити [PERSON] батьківських прав на доньку [PERSON] ; - перерахувати аліменти з [PERSON] на особистий рахунок дитини [PERSON] у відділення Державного ощадного банку України. 09.03.2023 позивачкою [PERSON] подано до суду уточнену позовну заяву, до якої долучена квитанція про додаткову оплату судового збору, в якій просить: - направити у Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради матеріали про позбавлення батьківських прав [PERSON] на доньку [PERSON] ; - позбавити [PERSON] батьківських прав на доньку [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 25.05.2017 між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб у Личаківському районному у м. Львові Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про що здійснено відповідний актовий запис № 102. Від спільного подружнього життя у позивачки та відповідача є донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] , яке видано Жовківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області. З відповідачем вони проживали у батьків позивачки за адресою: [ADDRESS] , на даний час Шевченківський район м. Львова. Зазначає, що [PERSON] усунувся від виконання батьківських обов`язків, нічого не купував, не спілкувався з дитиною, не приймав участь у її вихованні, не надавав заробітної плати, а їх сім`ю утримували батьки позивачки. Повідомила, що одного разу відповідач взяв її мобільний телефон і оформив не неї кредит. Позивачка та відповідач прожили у шлюбі 4 роки, однак сім`я як така у них не склалася. 27.05.2021 рішенням Жовківського районного суду Львівської області шлюб між позивачкою і відповідачем було розірвано, після чого відповідач також не цікавився дитиною та не надавав матеріальної допомоги. [PERSON] зазначає, що у відповідача також наявна велика заборгованість по сплаті аліментів, що підтверджується довідкою-розрахунком державного виконавця. 06.08.2022 [PERSON] з`явився на півгодини щоб подивитися з ким позивачкою укладений шлюб, при цьому, дитиною не поцікавився, хоча йому було відомо в яку дитячу установу ходить донька. Одного разу відповідач перерахував 1300 грн. на картку позивачки. Зазначає, що в неї вже інша сім`я, її чоловік, з яким вона перебуває у законному шлюбі, хоче удочерити її доньку, він займається вихованням та утриманням останньої. Також повідомила, що [PERSON] на даний час перебуває у слідчому ізоляторі. Відтак, просить позов задоволити. Ухвалою суду від 09.03.2023 у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, витребувано у Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування, письмовий висновок щодо розв`язання спору про позбавлення батьківських прав [PERSON] на доньку [PERSON] в порядку ч.5 ст.19 СК України. Ухвалами суду 09.03.2023, 23.03.2023, 31.03.2023, 10.04.2023, 02.05.2023, 31.05.2023, 14.06.2023 постановлено проводити судові засідання за участі [PERSON] , який перебуває в установі виконання покарання, в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 29.03.2023 повторно витребувано в Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування, письмовий висновок щодо розв`язання спору про позбавлення батьківських прав [PERSON] на доньку [PERSON] , [INFO] , в порядку ч.5 ст.19 СК України. 30.05.2023 Шевченківською районною адміністрацією Львівської міської ради долучено до матеріалів справи висновок органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 25.05.2023 №260001-вих-63775 про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] . Під час підготовчого судового засідання за клопотанням представника позивача до матеріалів справи долучено довідку про розрахунок заборгованості відповідача по аліментах від 19.04.2023 та довідку з Дублянського закладу дошкільної освіти Львівської міської ради від 24.04.2023 №46. Ухвалою суду від 31.05.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 13.06.2023 до початку розгляду справи по суті представником відповідача [PERSON] долучено до матеріалів справи заперечення на уточнену позовну заяву [PERSON] , в яких зазначив, що вважає позовну заяву безпідставною з огляду на наступне. Позивачка в уточненій позовній заяві сама зазначає, що лише після розірвання шлюбу [PERSON] не цікавився дитиною та не надавав матеріальної допомоги. Тобто, позивачка визнає, що відповідач раніше належно виконував свої батьківські обов`язки по вихованні та утриманні доньки. Також, позивачка визнає, що [PERSON] після розірвання шлюбу перерахував 1300 грн. на утримання доньки. Як вбачається із матеріалів справи, відносини між позивачкою та відповідачем погіршились в процесі розірвання шлюбу, більше того, відповідач перестав сплачувати аліменти виключно через дії позивачки щодо завдання [PERSON] перешкод у спілкуванні та вихованні дитини. Таким чином, тимчасова відсутність з боку відповідача сплати аліментів спричинена не умисними діями відповідача, а виключно через конфліктну ситуацією з боку позивачки. З листопада 2022 року через вчинення неумисного злочину відповідач перебуває у ДУ «Львівська установа виконання покарань №19», та, відповідно, з цього моменту не має можливості здійснювати догляд та матеріально утримувати свою доньку, що, в свою чергу, не свідчить про те, що [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків та не бажає такі виконувати. Окрім того, матеріали справи містять висновок органу опіки та піклування від 25.05.2023 № 260001-вих-63775 про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки - [PERSON] , який наданий на виконання ухвали Галицького районного суду м. Львова від 09.03.2023. Представник відповідача зазначив, що дії [PERSON] в процесі розгляду даної справи, а саме наполяганні на призначення йому захисника, активна участь в розгляді даної справи та відстоювання своєї позиції щодо недоцільності позбавлення батьківських прав свідчить про заінтересованість такого у вихованні доньки. Тому, просить відмовити у задоволенні позову. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, надала суду пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, просила позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, зазначив, що позивачка чинила перешкоди для спілкування з донькою. Дитині купував все, поки позивачка дозволяла бачитись з донькою. Повідомив, що не бажає, щоб його позбавляли батьківських прав, оскільки доньку любить та вважає себе хорошим батьком. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, з підстав, викладених у запереченнях на позовну заяву, долучив до матеріалів справи копії відеозаписів, на яких зображено відповідача зі своєю донькою, вже після розірвання шлюбу, з якого вбачається як відповідач бачиться з донькою, спілкується з нею, вчить їздити на велосипеді, та копії переписки відповідача з позивачкою, в якій зображено, що [PERSON] хоче побачитись з донькою, проте, позивачка не хоче бачити його, і просить щоб він не приїжджав, чим чинить перешкоди відповідачу у спілкуванні та баченні з донькою. В судовому засіданні свідок [PERSON] , який є братом позивачки і хрещеним батьком [PERSON] , повідомив, що з відповідачем перебуває у нейтральних відносинах. Зазначив, що проживав зі сторонами протягом 1 року в батьків позивачки. Також повідомив, що відповідач не займався дитиною, чи давав кошти на утримання доньки не бачив, сім`я позивачки і відповідача фактично перебувала на утриманні батьків позивачки. Після розлучення позивачка перешкод у спілкуванні з дитиною не чинила, однак, відповідач не приходив для того щоб побачитися з донькою, хоча знав в якій дитячій установі вона перебувала. Один раз [PERSON] приїжджав до дитини. Також один раз приїжджала до дитини мати відповідача та 1-2 рази приїжджав його брат. Свідок зазначив, що йому не відомо чи відповідач забезпечував сім`ю. На даний час, дитиною займається новий чоловік позивачки. В 2017 році він переїхав в інший будинок. Свідок [PERSON] , який є сусідом по [ADDRESS] , повідомив, що не бачив, щоб [PERSON] приходив до дитини. Також зазначив, що не чув, щоб позивачка забороняла відповідачу бачитися з дитиною. Свідок [PERSON] , яка є мамою [PERSON] повідомила, що відповідач перебував з дитиною, але її не забезпечував. [PERSON] змушена була влаштуватися на роботу, хоча доньці не було ще 3 років. Зазначила, що [PERSON] усувався від виховання дитини, не забезпечував її, уникав обов`язків, на роботу ходив, однак грошей не приносив. [PERSON] повідомила, що [PERSON] просила у неї постійно гроші, була на її утриманні. Після розлучення відповідач майже ніколи не приходив до дитини, лише одного разу забрав доньку з садочку. Інколи [PERSON] приходив до [PERSON] посеред ночі, кидав каміння у вікно. Повідомила, що грошей доньці не надавав, часто був без зв`язку. Також зазначила, що відповідач шантажував позивачку, що забере дитину. З органів опіки та піклування приходили працівники, для того щоб обстежити житлові умови. На даний час, родичі відповідача до дитини не приїжджають. З приводу ставлення дитини до відповідача, повідомила, що вона ставиться до батька, як навчила мама, нічого поганого про батька не казала, позивачка не чинила перешкод для того, щоб донька бачилась з батьком. Зазначила, що відповідач купив доньці велосипед, вчив її їздити на ньому, під час чого донька впала. Після розлучення [PERSON] одного разу давав доньці гроші. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської радиявку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив, заяви про відкладення судового засідання чи про розгляд справи у його відсутності не подав, відзиву на позовну заяву не подав. Заслухавши пояснення учасників процесу, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. А ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що у сторін від шлюбу [INFO] народилась донька: [PERSON] (а.с.6). Згідно рішення Жовківського районного суду Львівської області від 27.05.2021 розірвано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] (а.с.7-8). Постановою державного виконавця Житомирського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Михайленка Л.В. від 24.06.2021 відкрито виконавче провадження про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на неповнолітню дочку [PERSON] . Згідно розрахунку заборгованості [PERSON] зі сплати аліментів станом на листопад 2022 року борг складав 62390,75 грн. (а.с.11-12). Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах ВП№[NUMBER] від 19.04.2023, заборгованість [PERSON] становить 81694,25 грн. (а.с.106). З довідки №46 від 24.04.2023 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , вихованка Дублянського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) Львівської міської ради зарахована з серпня 2020 року у групу «Веселі курчата» по даний час. Дирекція закладу освіти зазначає, що з початку навчального 2021 року батько не бере участі у вихованні дитини, не приводить та не забирає її із садка (а.с.105). Згідно довідки з ТзОВ «РУШ» [PERSON] працює на посаді продавець непродовольчих товарів та за період з 01.11.2021 по 31.10.2022 її дохід склав 94260,30 грн. (а.с.14). Відповідно до відомостей з реєстру Львівської міської територіальної громади №016002-ШД від 30.11.2022 [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.16). За матеріалами справи і це стверджується сторонами, що на даний час [PERSON] перебуває в ДУ «Державна установа виконання покарань №19». Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року). Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06). У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» Суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). […] Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) вказано, що звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному и міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19). Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України). У частині 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів), (частини 1-3 статті 89 ЦПК України). Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Суд зазначає, що позивачкою не доведено що [PERSON] не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, яка проживає з [PERSON] . Окрім того, відповідно до висновку від 25.05.2023 №260001-вих-63775 орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської радивважає недоцільним позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки в діях [PERSON] не вбачається свідомого та злісного ухилення батька від участі у вихованні дитини та нехтування батьківськими обов`язками, що є підставою для застосування до нього такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав (а.с.101-104). Також суд звертає увагу, що наявність заборгованості за аліментами не є підставою для позбавлення особи батьківських прав. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17 червня 2021 року в справі № 466/9380/17 Суд враховує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, та що батько дитини заперечує проти позбавлення батьківських прав і має інтерес щодо участі у вихованні дитини, а та обставина, що [PERSON] зараз відбуває покарання внаслідок скоєння ДТП, не є безумовним свідченням небажання батька дитини приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто не є свідомим, умисним нехтуванням батьком своїми обов`язками. ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»). На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. У зв`язку із викладеним, суд, враховуючи наведені вище положення СК України та судову практику, дійшов до висновку про недостатність доказів та мотивів, які б свідчили про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини.

Outcome: dismissed