Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання незаконною зміни відсотків за кредитним договором, зобов`язання перерахувати та зупинити нарахування відсотків, визнання недійсним кредитного договору, стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточнення позовних вимог, позивач зазначив, що 24.03.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Договір кредиту №9/119-6, згідно із яким банк зобов`язався надати Позичальнику грошові кошти у розмірі 37 330,00 Євро, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 23.03.2021 року, зі сплатою основної суми боргу до 23 числа кожного місяця та сплати відсотків 10-го числа кожного місяця 10,75 % річних, та погашенням основної заборгованості згідно з графіком, наведеним у п. 1.1 Договору кредиту. Відповідно до п.1.2. вказаного Договору кредиту Позичальнику надається кредит на наступі цілі: придбання нерухомого майна - домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , згідно з договором купівлі-продажу від 24.03.2006 року, укладеного між Позичальником та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко В.Г.. Так, відповідач перед укладенням договору порушив встановлений законодавством порядок при наданні споживчого кредиту, встановивши відсоткову ставку, яка не відповідала реальному положенню на фінансовому ринку та була умисно занижена, тим самим банк ввів в оману позичальника щодо істотних умов кредитного договору його ціни, абсолютного значення здороження кредиту та відсоткової ставки з метою привернення уваги до фінансової послуги. Крім того, зазначені у договорі кредиту витрати комісії не є послугою у визначенні ЗУ "Про захист прав споживачів", тому комісії банк не мав права встановлювати. Також є незрозумілим, чому була підвищена процентна ставка з 10,75 % до 13,00%, банком не надано жодної інформації щодо підстав підвищення процентної ставки за кредитним договором та належного повідомлення позичальника про підвищення процентної ставки за користування кредитом. Позивач зазначає, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача. Крім цього, позивач значила, що через знущання з боку банку, які виражались у приниженні її гідності, що разом зі створенням ситуації принципово не вирішуваної для позивача проблеми, привело до виникнення стресового стану, що порушило нормальні життєві зв`язки, позбавив її можливості реалізації своїх звичок і бажань, завдавши душевних страждань. Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд: - визнати незаконною односторонню зміну розміру відсоткової ставки по договору кредиту №9/119-6 від 24.03.2006 року, укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] з 10,75 відсотків річних, на 13,00 відсотків річних; - зобов`язати Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» перерахувати відсотки за користування кредитом згідно з пунктом 1.1. ст.1 договору кредиту №9/119-6 від 24.03.2006 року, що були незаконно нараховані, виходячи з 13,00 відсотків річних, а різницю зарахувати в рахунок погашення кредиту; - визнати порушення Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» умов підпункту 1.3.2., пункту 1.3., ст. 1 договору кредиту №9/119-6 від 24.03.2006 року, укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] ; - визнати порушеним право [PERSON] - споживача фінансових послуг акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк»; - на підставі того, що Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» порушено істотні умови кредитного договору, визнати недійсним договір кредиту №9/119-6 укладений 24.03.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] ; - визнати припиненим зобов`язання за кредитним договором №9/119-6 від 24.03.2006 року у частині сплати відсотків по кредиту, починаючи з 12.05.2009 року по 23.03.2021 року; - визнати припиненим зобов`язання за кредитним договором №9/119-6 від 24 березня 2006 року, в частині сплати тіла кредиту в сумі 29 671,00 Євро; - визнати незаконним стягнення Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» із [PERSON] при підписанні договору кредиту №9/119-6 від 24.03.2006 року грошових коштів на загальну суму 3001,79 грн., що було еквівалентно (на день платежу) - 493, 4 євро, за курсом НБУ 6,087 грн., у вигляді комісій банку та оплату супутніх послуг банку, та стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь [PERSON] грошові кошти в сумі еквівалентній 493,14 євро; - стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь [PERSON] грошові кошти, як надлишково сплачені, в сумі - 5 623,73 Євро; - стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 12 355,92 (дванадцять тисяч триста п?ятдесят п?ять) гривень, 92 коп. за виконання судово-економічної експертизи експертами Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз; - стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 60000,00 гривень; - стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь [PERSON] судові витрати, пов`язані з явкою до суду у вигляді компенсації за відрив від звичайних занять за всі дні, коли позивач з`являлася до суду. Представник відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» надав до суду відзив на позов (т.1, а.с.158-164) та представник АТ «СЕНС-Банк» надав додаткові пояснення у справі (т.3, а.с.76-80), в яких позов не визнано та зазначено, що у зв`язку з систематичним невиконанням зобов`язань за кредитним договором та наявністю заборгованості, Банк розпочав процедуру стягнення, на підставі якої державний реєстратор ОКП «Софіївське БТІ» Волос О.В 27.06.2019 року прийняла рішення №47542902 про державну реєстрацію права власності на іпотечне майно за АТ «Укрсоцбанк». За рахунок іпотечного майна банк погасив зобов`язання Позичальника перед Кредитором, а залишок заборгованості, який залишився не погашеним, було анульовано, про що її було повідомлено, та роз`яснено шодо виникнення в неї податку на доходи фізичних осіб, що підлягають оподаткуванню. У подальшому рішення державного реєстратора ОКП «Софіївське БТІ» 27.06.2019 року щодо реєстрації права власності за банком було скасовано Міністерством Юстиції України, та поновлено в державному реєстрі право власності на нерухоме майно - домоволодіння, розташоване на земельній ділянці за адресою [ADDRESS] , за [PERSON] , поновлено записи про обтяження майна іпотекою, на підставі чого заборгованість за кредитним договором була поновлена. Одночасно [PERSON] звернулася до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська із вказаним позовом, тобто усвідомлюючи, що заборгованість за кредитним договором поновлено, позивачка вчиняє дії, направлені на уникнення від матеріальної відповідальності перед кредитором. Позивачем у позові не зазначено, в чому саме полягає порушення, які дії вчинив відповідач на порушення надання фінансових послуг. При цьому матеріали кредитного досьє та матеріали судового провадження містять докази того, що 06.03.2006 року позичальник звернулася до банку із заявою на отримання кредиту на відповідних умовах, та лише 24.03.2006 року уклала з банком кредитний договір. Враховуючи, що позичальник мала достатній час визначитися з кредитором, та мала можливість отримати кредит в інших банках України, однак вибрала саме АКБСР «Укрсоцбанк», доказів примушення її укласти договір з АКБСР «Укрсоцбанк», або введення позичальника в оману, тощо, позивачем до суду не надано. У своєму позові [PERSON] зазначає що банком при укладанні кредитного договору №9/119-6 від 24.03.2006 року порушені вимоги п.3.6 Постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», при цьому на час укладання спірного договору кредиту вимоги Правил, затверджених Постановою НБУ №168, не розповсюджувалися. Позивач до укладання кредитного договору отримала всю інформацію щодо кредитування і протягом кількох років належно виконувала власні зобов`язання. Очевидним є те, що у зв`язку з ростом курсу валюти, враховуючи, що зобов`язання позичальника перед банком визначено у валюті - Євро, остання не мала змоги їх виконувати, внаслідок чого виникла заборгованість, яку позичальник намагається спростувати, перекладаючи власну провину на банк, вдаючись до заявлення безпідставних, необґрунтованих та недоведених вимог. Таким чином, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Крім цього, представник відповідача просив суд застосувати строки позовної давності. Ухвалою суду від 18.06.2020 року до участі у справі замість сторони - Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (ЄДРПОУ 00039019, юридична адреса: м.Київ, вул.Велика Васильківська,100) залучено до участі правонаступника - Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (ЄДПОУ 23494714, юридична адреса: м.Київ, вул. Велика Васильківська,100). У подальшому, 30.11.2022 року змінено назву АТ "Альфа-Банк" на АТ «СЕНС-Банк», відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, протоколу позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» та Статуту АТ «СЕНС-Банк» (т.3, а.с.3-60). Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник відповідача Акціонерного товариства «СЕНС-Банк» у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, у якій просив провести розгляд справи за його відсутності та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору та свобода підприємницької діяльності, які не заборонені законом. За змістом статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, обов`язкові відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 24.03.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Договір кредиту №9/119-6, згідно з яким банк зобов`язався надати Позичальнику грошові кошти у розмірі 37 330,00 Євро, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 23.03. 2021 року зі сплатою основної суми боргу до 23 числа кожного місяця та сплати відсотків 10-го числа кожного місяця 10,75 % річних, та погашенням основної заборгованості згідно з графіком наведеним у п. 1.1 Договору кредиту (т.1, а.с.45-46). Відповідно до п.1.2. вказаного Договору кредиту Позичальнику надається кредит на наступі цілі: придбання нерухомого майна - домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , згідно з договором купівлі-продажу від 24.03.2006 року, укладеним між Позичальником та [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко В.Г.. Погашення заборгованості за договором здійснюється в порядку, розмірах і строках, передбачених п.1.1., сплату процентів передбачено статтею 2 договору, відповідальність сторін - статтею 4 договору. Зазначені обставини свідчать про те, що спірний договір кредиту №9/119-6 підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, на момент укладення договору [PERSON] не заявляла додаткових вимог щодо умов кредитного договору та в подальшому виконувала його умови. Умови кредитного договору містять повну інформацію щодо кредитування: порядок перерахування коштів та періоду надання кредиту (п. 1.1, п. 2.1), розмір процентної ставки (п.1.1), порядок нарахування відсотків (п. 2.4.), зміна відсотків (п. 2.6.), порядок сплати відсотків (стаття 2), період внесення платежів (п. 1.1), порядок розрахунків та відповідальність за порушення умов договору (стаття 4), визначено розмір щомісячного платежу (п.1.1.). Отже, враховуючи зміст кредитного договору, з моменту підписання цього договору позивачка була обізнана щодо оплатності наданого кредиту, свого обов`язку щомісячно вносити плату за користування кредитом, розміру процентів, порядку їх нарахування та відповідальності за прострочення погашення кредиту. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів, є недопустимим. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Посилання позивача на те, що при укладенні договору кредиту вона була введена в оману, на думку суду, є безпідставними та не доведеними. Так, відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Судом встановлено, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов за оспорюваним кредитним договором, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; на момент укладення договору позивач не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору, була проінформована про всі істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів, виконувала умови кредитного договору, тому відсутні підстави вважати дії відповідача при укладанні оспорюваного договору, як нечесну підприємницьку практику, що вводить споживача в оману. Договір кредиту є оспорюваним правочином і тягар доказування у даній категорії справ щодо доведеності наявності омани на момент вчинення правочину покладається на сторону позивача. Однак, позивачем не надано суду доказів введення її в оману. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] вказувала на порушення відповідачем абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Відповідно до п.4 ч.5 вказаного закону, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Отже, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту, застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Згідно з ч.4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції на час укладення договору кредиту), у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. Тлумачення вказаних норм свідчить, що під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину; потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання обов`язку кредитодавцем щодо надання споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Такі висновки зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі №393/126/20 (провадження №61-14545сво20). Так, за змістом статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Підписуючи кредитний договір, [PERSON] не повідомляла банк про наявність у неї будь-яких зауважень чи заперечень стосовно змісту наданої їй інформації, умов отримання, користування та повернення кредиту. Отримання кредиту споживач також не заперечувала. При дослідженні змісту та умов договору суд дійшов висновку, що укладений договір кредиту не суперечить нормам чинного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину. Крім того, Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів із моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного /разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару за договором; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами. Проте, позивачка [PERSON] правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом чотирнадцяти днів з моменту отримання копії примірника договору, також не скористалася. Враховуючи вищевикладене та аналізуючи вказані норми права, позовна вимога про визнання недійсним договору кредиту №9/119-6, укладеного 24.03.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] (п.5 прохальної частини позову), задоволенню не підлягає. Стосовно позовних вимог про визнання порушення Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» умов підпункту 1.3.2., пункту 1.3., ст. 1 договору кредиту №9/119-6 від 24.03.2006 року, укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] ; визнання порушеним право [PERSON] - споживача фінансових послуг акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» (п.п.3,4 прохальної частини позову), суд вважає зазначити наступне. Укладаючи договір кредиту, вказаним підпунктом сторони передбачили порядок укладання договору забезпечення (іпотечного договору та необхідності укладання додаткової угоди до нього), після отримання позичальником/Іпотекодавцем правовстановлюючих документів щодо права власності на предмет іпотеки. Заявляючи дану вимогу, позивачкою [PERSON] не конкретизовано та не надано обґрунтування: у чому саме полягає порушення умов договору, при тому, що сам іпотечний договір позивачкою не оскаржується та не оскаржувався в інших судових провадженнях. Таким чином, вказана вимога є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Крім цього, позовні вимоги про визнання порушеним право споживача фінансових послуг АКБ СП «Укрсоцбанк» також не підлягають задоволенню, оскільки позивачка належним чином не обґрунтувала та не конкретизувала у позові у чому саме полягає порушення банком її прав, та які дії вчинив відповідач на порушення надання фінансових послуг. Слід зазначити, що матеріали справи містять докази того, що 06.03.2006 року позичальник звернулася до банку із заявою на отримання кредиту, у якій гарантувала сплачувати проценти та здійснювати погашення кредиту у передбачені договором строки (т.2, а.с.204) та лише 24.03.2006 року уклала з банком Договір кредиту №9/119-6. Враховуючи, що позичальник мала достатній час визначитися з кредитною послугою та її умовами, та мала можливість провести порівняльний аналіз із умовами кредитування в інших фінансових установах, однак добровільно виявила бажання скористатися послугами кредитування саме АКБСР «Укрсоцбанк», доказів щодо примушення її укласти договір з АКБСР «Укрсоцбанк», або введення позичальника в оману, тощо, позивач до суду не надала. Стосовно позовної вимоги про визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором №9/119-6 від 24.03.2006 року, у частині сплати відсотків по кредиту, починаючи з 12.05.2009 року по 23.03.2021 року, та в частині сплати тіла кредиту в сумі 29 671,00 Євро (п.п.6,7 прохальної частини позову), суд вважає зазначити наступне. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до положень ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У силу положень ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк/термін. За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч.ч. 1, 2 ст.598 ЦК України). Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Положення, зокрема, статті 16 ЦК України не передбачають способом захисту права та інтересу визнання договору припиненим, а реалізація таких способів захисту як зміна або припинення правовідношення може відбуватися шляхом розірвання договору. Звертаючись до суду з вимогою про визнання договору припиненим, позивач прагне досягнути юридичної визначеності, тобто прагне отримати підтвердження судом припинення прав кредитора на одержання плати від боржника. Проте, у такому разі належним способом захисту є визнання відсутності права відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі №905/2260/17 (пункт 59)). До подібних висновків щодо способу судового захисту в аналогічних спорах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі №462/5368/16-ц, провадження №14-143 цс 20. Суд звертає увагу, що відповідно до п.17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року №5, зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України. Тобто, підставою для припинення зобов`язання може бути в тому випадку, коли, зокрема: 1) зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; 2) зобов`язання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо); 3) зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги; 4) зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Враховуючи, що в кредитному договорі №9/119-6 від 24.03.2006 року відсутні умови щодо підстав припинення договору, тому мають застосовуватися положення цивільного законодавства. Оскільки судом не встановлено, що в даному випадку існує одна із підстав для припинення зобов`язання за кредитним договором, які передбачені Главою 50 ЦК України, доказів протилежного позивачами не надано, тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором №9/119-6 від 24.03.2006 року, у частині сплати відсотків по кредиту, починаючи з 12.05.2009 року по 23.03.2021 року, та в частині сплати тіла кредиту в сумі 29 671,00 Євро. Крім цього, суд зазначає, що відповідно до умов кредитного договору сторони п.1.1 дійшли згоди, що повернення кредитних коштів відбувається ануїтентним платежем в сумі 207,00 Євро щомісячно до 23 числа наступного місяця - до дати кінцевого повернення 23.03.2021 року. ?? П.5.4. договору визначено, що у разі невиконання/неналежного виконання позичальником своїх умов протягом більше 60 календарних днів, строк кредитування вважається таким, що сплив та позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити відсотки за фактичних час користування кредитом, та нараховані штрафні санкції. Відповідно до розрахунку заборгованості по кредитному договору (Таблиця погашення нарахованих відсотків) вбачається, що 12.05.2009 року позичальником були достроково за травень сплачені суми на погашення кредиту, (тобто наступний черговий платіж мав бути сплачений у строк до 23.06.2009 року). Тобто, з 24.06.2009 року мають підліковуватися 60 непереривних календарних днів прострочення платежу, для настання обставин, передбачених п.5.4. кредитного договору в частині спливу строку кредитування і такаю датою має бути 25.08.2009 року. Однак, відповідно до розрахунку заборгованості, вбачається, що наступна дата платежу позичальника за кредитом відбувалася 17.08.2009 року (700 Євро), отже застосування умов п.5.4 у даному випадку є помилковим. Із розрахунку заборгованості по кредиту також вбачається, що позичальником востаннє сплачено черговий щомісячний платіж 16.05.2018 року, тобто 23.06.2018 року настав час чергового платежу, та з 24.06.2018 року слід відраховувати 60 календарних днів невиконання позичальником своїх обов`язків. Таким чином, позовні вимоги в частині визнання припиненими зобов`язань за кредитним договором в частині сплати відсотків починаючи з 12.05.2009 року (п.6 прохальної частини позову), є помилковими та не обґрунтованими. Стосовно позовної вимоги про визнання незаконним стягнення Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» з [PERSON] при підписанні договору кредиту №9/119-6 грошових коштів на загальну суму 3 001,79 грн., що було еквівалентно (на день платежу) - 493, 14 євро, у вигляді комісій та оплату супутніх послуг банку (п.8 прохальної частини позову), суд зазначає наступне. Пунктом 3.3.16. договору кредиту передбачено, що в день укладення цього Договору сплатити Кредитору комісію за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку в розмірі 1 (один) відсоток від суми Кредиту шляхом внесення коштів готівкою в касу Кредитора на рахунок № [NUMBER] в Парковому відділенні Дніпропетровської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк», МФО 305017, комісію за отримання готівкових грошей в розмірі 0,25 (нуль цілих двадцять п`ять сотих) відсотків від суми Кредиту шляхом внесення коштів готівкою в касу Кредитора на рахунок № [NUMBER] в Парковому відділенні Дніпропетровської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк», МФО 305017; комісію за інше розрахункове обслуговування в розмірі 30,00 (тридцять) гривень шляхом внесення коштів готівкою в касу Кредитора на рахунок. У пункті 36.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі №363/1834/17 (провадження №14-53цс21) міститься висновок про те, що «з 13 січня 2006 року також почали діяти нові редакції: статті 18 Закону №1023-XII, яка визначила підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Такі умови є несправедливими тоді, якщо всупереч принципу добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (частина друга статті 18 Закону №1023-XII у редакції Закону №3161-IV). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (частина п`ята вказаної статті)». Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Суд вважає, що положення договору кредиту №9/119-6 від 24.03.2006 року, зазначені у пункті 3.3.16 договору, відповідно до якого позичальник зобов`язаний сплатити кредитору комісію за отримання готівкових грошей, оформлення кредитної справи та інше розрахункове обслуговування, є несправедливими та підставою для визнання такого положення недійсним. У той же час, відповідачем під час розгляду справи подано заяву про застосування строку позовної давності, зазначивши, що спірний договір укладено 24.03.2006 року, а позивач із позовом до суду звернулася 02.07.2018 року. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №904/3405/19 (провадження №12-50гс20)). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), перебіг якої відповідно до частини першої статті 261 цього ж Кодексу починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2022 року в справі №311/1567/18 (провадження №61-12371св19) зазначено, що: «порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Тлумачення частини першої та п`ятої статті 261 ЦК України свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Тому положення частини п`ятої статті 261 ЦК України застосовуються до вимог про виконання зобов`язання, а не до вимог про визнання правочину недійсним. Таким чином, початком перебігу позовної давності для вимоги про визнання договору недійсним є день укладення оспорюваного договору». Оскільки про оспорювані умови кредитного договору від 24.03.2006 року позивач була обізнана з дня його укладення, то початком перебігу позовної давності для вимоги про визнання незаконним стягнення Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» із [PERSON] при підписанні договору кредиту №9/119-6 грошових коштів у вигляді комісій та оплату супутніх послуг банку, та стягнення із відповідача сплачених коштів - є день укладення договору, однак із позовом [PERSON] звернулася у липня 2018 року. Тому позовна давність за вказаною позовною вимогою є пропущеною, що є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині. Крім цього, суд звертає увагу на те, що позивач не ставить питання про визнання пунктів спірного кредитного договору, якими визначена сплата комісії, в строки та розмірах, визначені у договорі кредиту недійсним, а вимоги про визнання одного з пунктів кредитного договору не тягне за собою визнання кредитного договору недійсним в цілому. Стосовно позовної вимоги про стягнення з банку на користь [PERSON] надлишково сплачених коштів у сумі 5623,73 Євро. (п.9 прохальної частини позову), суд зазначає наступне. Позивачем належним чином не обґрунтовано вимогу у частині безпідставно сплаченої суми, яка була нею особисто внесена на рахунок банку на погашення заборгованості по кредитному договору. Так, вказану вимогу позивач обґрунтовує власним довільним арифметичним розрахунком, без урахування умов кредитного договору щодо нарахування плати відсотків, тощо (п.п.2.3.-2.5. кредитного договору). Не зазначені також і підстави цієї позовної вимоги, посилання зводиться виключно до «незгоди» з умовами кредитного договору та проведеного у зв`язку з цим власного розрахунку сплачених сум за договором. Таким чином, суд вважає відмовити у задоволенні цієї позовної вимоги через її безпідставність, необґрунтованість та недоведеність. Щодо позовної вимоги: про визнання незаконною односторонню зміну розміру відсоткової ставки по договору кредиту №9/119-6 від 24.03.2006 року та зобов`язання Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» перерахувати відсотки за користування кредитом згідно з пунктом 1.1. ст.1 договору кредиту №9/119-6 від 24.03.2006 року, що були незаконно нараховані виходячи з 13,00 відсотків річних, а різницю зарахувати в рахунок погашення кредиту (п.п.1.2 прохальної частини позову), суд вважає зазначити наступне. Згідно з ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. В укладеному договорі кредиту сторони передбачили умови зміни відсоткової ставки. Так, пунктом 2.6. договору кредиту визначено, що у разі зміни процентних ставок на кредитному ринку України, в тому числі внаслідок прийняття компетентними державними органами України рішень, що прямо або опосередковано впливають на стан кредитного ринку України, а також за рішенням Правління або Комітету з управління активами та пасивами, Кредитно-інвестиційного комітету, Тарифного комітету Кредитора, кредитор має право ініціювати зміну відсотків, визначених п.1.1 договору кредиту. Про намір змінити розмір процентів за надання кредиту, кредитор зобов`язаний повідомити позичальника не пізніше ніж за десять робочих днів до дати початку їх застосування, а також надати для укладення відповідну додаткову угоду про внесення змін до цього договору, яка повинна бути підписана або відхилена позичальником протягом зазначеного строку (п. 2.6.1. договору кредиту). Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Тобто серед джерел доказів, відповідно до статті 76 ЦПК України, крім іншого, є висновок експерта. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі, зокрема для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. За клопотанням позивача ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.07.2019 року по справі було призначено судово-економічну експертизу. Відповідно до висновку експерта №812/813-21 за результатами проведення судово-економічної експертизи по цивільній справі №199/4657/18 за Договором кредиту №9/119-6, укладеного 24.03.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] , відповідно до базових умов, викладених на момент укладення договору станом на 24.03.2006 року, реальна процентна ставка становить - 11,76%. У той час, як відповідно до п.1.1. ст.1 Договору кредиту №9/119-6 передбачена сплата відсотків 10,75 %. Як встановлено судом, пунктом 2.6. договору кредиту визначено, що у разі зміни процентних ставок на кредитному ринку України, в тому числі внаслідок прийняття компетентними державними органами України рішень, що прямо або опосередковано впливають на стан кредитного ринку України, а також за рішенням Правління або Комітету з управління активами та пасивами, Кредитно-інвестиційного комітету, Тарифного комітету Кредитора, кредитор має право ініціювати зміну відсотків, визначеного п.1.1 договору кредиту. Утім, доказів повідомлення позивальника про намір змінити розмір процентів за надання кредиту, не пізніше ніж за десять робочих днів до дати початку їх застосування, а також про укладення відповідної додаткової угоди про внесення змін до цього договору, яка повинна бути підписана або відхилена позичальником протягом зазначеного строку (п. 2.6.1. договору кредиту) до суду стороною відповідача не надано. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення вказаної позовної вимоги та зобов`язати Акціонерне товариство «СЕНС-Банк» перерахувати відсотки за користування кредитом відповідно до п.1.1 статті 1 договору кредиту №9/119-6 від 24.03.2006 року, укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] у розмірі 10,75 відсотків річних, що, на думку суду, є належним способом захисту права позивача. Посилання позивача на те, що відповідачем була змінена в односторонньому порядку процентна ставка на 13 відсотків річних, у ході розгляду не знайшло свого підтвердження, та у висновку експертизи не відображено. Що стосується посилання відповідача про застосування строку позовної давності, суд вважає зазначити наступне. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд вважає, що посилання сторони відповідача на пропуск позивачкою строку позовної давності є недоречним, оскільки позивач сплачувала кошти за кредитним договором до травня 2018 року, крім цього, факт зміни процентної ставки було підтверджено висновком експерта в ході розгляду даної справи, а тому не пропущено строк позовної давності щодо вимоги про перерахунок процентів. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди (п.11 прохальної частини позову) слід зазначити наступне. Згідно зі ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Моральні страждання завдані позивачу полягають в суттєвих емоційних стражданнях, пов`язаних з невиконанням договору на туристичне обслуговування, відсутністю будь-якої інформації щодо виконання чи невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, про що турсубагент зобов`язаний був завчасно повідомити. Пункт 5 вищевказаної постанови роз`яснює, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п. 9 Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Разом із тим, позивачем не наведені обставини, якими обґрунтовується спричинення діями відповідача моральної шкоди, проявів душевних страждань позивача чи іншого порушення її особистих прав. До того ж, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження завданої їй моральної шкоди та визначення її розміру. Таким чином, суд дійшов висновку, що в задоволенні цієї частини вимог позивача слід відмовити. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України вирішуючи питання по судових витратах по справі суд виходить з наступного. Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог ч.1, 2 ст.138 ЦПК України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Вирішуючи питання про відшкодування витрат стороні, пов`язаних із прибуттям до суду, необхідно виходити з конкретних обставин справи, зважаючи на вид транспорту, яким скористалась особа, а також документи, подані нею на підтвердження здійснення цих витрат. Якщо на підтвердження подано документи щодо проїзду транспортом загального користування, то такі витрати повинні бути відшкодовані у розмірі вартості квитка, з урахуванням обмежень, встановлених чинним законодавством. Такі витрати також можуть бути відшкодовані у розмірі витрат на пально-мастильні матеріали, з урахуванням встановлених норм за 1 кілометр пробігу, якщо вони підтверджені документально. Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними у постановах від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18 (провадження №61-9124св20), від 02 червня 2021 року у справі №379/1437/18 (провадження N 61-11751св20). Позивачем для підтвердження судових витрат, пов`язаних з прибуттям до суду, не подано жодного доказу. Якщо сторона, на користь якої постановлено рішення, не працює і не має самостійного доходу, вона має право одержати компенсацію за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Порядок розрахунку цієї компенсації аналогічний, з відмінністю лише в тому, що замість середньомісячного заробітку до уваги береться мінімальна заробітна плата, що діяла на час, коли відбувалася явка до суду. Відповідно до Постанови Кабінету міністрів України від 27 квітня 2006 р. №590(з наступними змінами) «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» за відрив від звичайних занять - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, її представникові у зв`язку з явкою до суду компенсація обчислюється пропорційно до розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлено законом на 1 січня календарного року, в якому приймається процесуальне рішення або здійснюється процесуальна дія, і не може перевищувати його розміру, обчисленого за фактичні години відриву від звичайних занять. Тобто розрахунок компенсації має бути обчислений в залежності від фактичних годин відриву від звичайних занять. Утім, позивачем не наданий розрахунок, який відповідає вимогам Постанови Кабінету міністрів України від 27 квітня 2006 року №590, а зазначена сума у позовній заяві у розмірі 179,28 грн. за кожну явку позивача у судове засідання, носить примірний характер без надання відповідних доказів. За викладених обставин, у частині вимог про стягнення з відповідача компенсації за відрив від звичайних занять (п.12 прохальної частини позову), слід відмовити. Як вбачається, позивачем були понесені витрати, пов`язані з оплатою вартості послуг експерта зі складення висновку експерта №812/813-21 від 19.11.2020 року на суму у розмірі 12355,92 грн., що підтверджується договором актом №812/813-21 здачі-приймання висновку експерта. На підставі даного висновку суд задовольнив частину позовних вимог. Таким чином, із Акціонерного товариства «СЕНС-Банк» підлягають стягненню на користь [PERSON] витрати на проведення судово-економічної експертизи у розмірі 12355 (дванадцять тисяч триста п`ятдесят п`ять) гривень 92 копійки (п.10 прохальної частини позову). Також, враховуючи, що позивач при поданні позову була звільнена від сплати судового збору на підставі ЗУ «Про захист прав споживачів», тому відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави у розмірі 1073 гривні 60 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial