Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] з урахуванням уточненої позовної заяви про стягнення з відповідача сплачених нею грошових коштів за договором купівлі продажу квартири в розмірі 221000,00 грн., інфляційних витрат в розмірі 52051, 81 грн., трьох відсотків річних в розмірі 22142,38 грн. та стягнення моральної шкоди в розмірі 500000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 27.06.2017 року між нею (вона «Покупець») та відповідачем - [PERSON] («Продавець») було укладено Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за ціною 221000,00 грн. на дату укладання Договору купівлі-продажу від 27.06.2017 року. Право власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON] з 31 травня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О.О. на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 31 травня 2017 року, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відчужувана квартира на праві власності належала «Продавцю». Це підтверджується тим, що відповідно до нотаріально завіреної заяви відповідач [PERSON] за договором купивілі купівлі-продажу від 27.06.2017 року отримав повний розрахунок та одержав грошові кошти в розмірі 221000,00 грн. В подальшому у жовтні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів позики та договорів іпотеки припиненими, договору про задоволення вимог іпотекодержателя недійсним та таким, що не підлягає виконанню, скасування державних реєстрацій прав власності, витребування майна із чужого незаконного володіння (справа № 644/6351/17-ц). За результатами розгляду справи, постановою Харківського апеляційного суду від 23.06.2020 у справі № 644/6351/17-ц, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26 червня 2018 року скасовано. Позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Азадалієва Яна Миколаївна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Вахрушева Ольга Олександрівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коссе Людмила Миколаївна про визнання договорів позики та договору іпотеки припиненими, договору про задоволення вимог іпотекодержателя недійсним та таким, що не підлягає виконанню, скасування державних реєстрацій прав власності, витребування з чужого володіння майна задоволено частково. Визнано договір позики від 13 квітня 2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] та договір іпотеки від 13 квітня 2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] припиненими. Визнано договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 31 травня 2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним та таким, що не підлягає виконанню. Витребувано з володіння позивача [PERSON] квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON] . В іншій частині у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Позивач вказує, що за таких обставин її позбавлено як придбаного нерухомого майна - квартири, так і сплачених нею грошових коштів, а тому змушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, посилаючись на те, що обставини з приводу спірної квартири встановлені рішенням суду, і вона є добросовісним набувачем, оскільки не знала і не могла знати про наявність цих обставин щодо спірного нерухомого майна, просила суд стягнути на її користь з відповідача кошти в загальному розмірі 295194 грн. 19 коп., моральну шкоду 500000 грн. В судовому засіданні позивач наполягала на задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Моральну шкоду обгрунтовує спричиненими моральними стражданнями внаслідок недобросовісних дій відповідача, та з цих підстав загостренням наявного у неї захворювання, повторного проведення оперативного втручання, також зазначила, що на неодноразові звернення до відповідача, останній обіцяв придбати для неї інше житло, однак в подальшому припинив спілкування. До позовної заяви позивач додала письмове клопотання про звільнення від сплати судового збору та надала до нього відповідні докази про другу групу інвалідності. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на підстави зазначені у відзиві та додаткових письмових поясненнях наданих до суду під час розгляду. Також зазначив, що письмового звернення від позивача, відповідач не отримував, а тому у позивача відсутнє право вимоги, також зазначив що посилання позивачем на положення ст. 1212 ЦК України є помилковим, положення ст. 625 ЦК України також не можуть бути застосовані до не договірних правовідносин. У позивача в силу вимог ст. 661 ЦК України наявне право на відшкодування спричинених збитків у зв`язку з вилученням квартири. Відповідач не має можливості обрати спосіб відшкодування збитків та строк звернення до суду не настав, оскільки даний строк не передбачений жодною нормою закону. Також зазначив, що відсутні докази на обгрунтування спричиненої моральної шкоди, її розмір не доведено. Ухвалою судді Зачепилівського районного суду Харківської області від 17.07.2020 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито у справі загальне провадження. Звільнено позивача від сплати судового збору. Ухвалою Зачепилівського районного суду Харківської області від 30.03.2021 р. справу направлено за підсудністю до Київського районного суду м. Харкова. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.04.2021 справу передано для розгляду судді [PERSON]. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 01.06.2021 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито у справі загальне провадження. Підготовче судове засідання, яке відбулося 20.10.2021 року було закрито, призначено справу до розгляду по суті на 16.12.2023 року. Рішенням Вищої ради правосуддя № 325/0/15-23 від 11.04.2023 року [PERSON] звільнено з посади судді Київського районного суду м. Харкова у відставку. Після проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на підставі п.2.3.50 Положень про автоматизовану систему документообігу суду згідно протоколу від 12.04.2023 року справу № 952/655/20 передано на розгляд судді Київського районного суду м. Харкова Юрлагіній Т.В. Відповідно до ч. 12 ст. 33 ЦПК України у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. У разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 20.10.2021 у даній справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Зважаючи на те, що зміна складу суду відбулась після закриття підготовчого провадження , цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про повернення безпідставно отриманих грошей та відшкодування моральної шкоди прийнято до провадження та призначено до судового розгляду. 24.12.2021 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначалося, що позовні вимоги за уточненою позовною заявою не визнаються відповідачем [PERSON] в повному обсязі, виходячи з того, що підстави для відшкодування вимог зазначеної відповідно до ст. 661 ЦК України не є достатньою, без вирішення питання про дійсність чи не дійсність договору купівлі-продажу квартири від 27.06.2017 року, вирішення питання про наявність збитків для відшкодування не є можливим. Належний спосіб захисту передбачений ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України, та застосування реституції. Відсутністю підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України до даних правовідносин та не доведеністю спричинення моральної шкоди. Просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 24.01.2021 року від позивача надійшла до суду відповідь на відзив, відповідно до якої відповідач у справі у прротиправний спосіб набув право власності на квартиру [ADDRESS] , що встановлено рішенням суду, та у подальшому здійнив її відчудження, а отже свідомі дії відповідача стали наслідком відчудження квартири у позивача, тому посилання у відзиві є неспроможними. Суд, заслухавши сторони, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Національна судова практика, а перш за все - практика Великої Палати Верховного Суду, визначає принцип «jura novit curia» у наступному: (1) суд знає право; (2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; (3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору. Вперше цей принцип було застосовано на рівні Великої Палати Верховного Суду наприкінці 2019 р., а саме - у постанові від 04.12.2019 р. у справі № 917/1739/17. Після цього Верховний Суд безпосередньо послався на нього у більш ніж десяти своїх постановах (остання з опублікованих - від 06.07.2021 р. у справі № 911/2169/20), в результаті чого сформувалась стала судова практика з зазначеного питання, що полягає у наступному. Діючи в межах позовних вимог, саме суд встановлює правову природу правовідносин сторін на підставі належно доведених сторонами обставин, в результаті чого визначає норму права, що підлягає застосуванню. Такі повноваження суду носять імперативний характер, що означає обов`язок суду надати правову кваліфікацію відносинам та визначити релевантну норму. При цьому варто зазначити, що незгода суду з правовим обґрунтуванням позову не є підставою для відмови в його задоволенні, оскільки неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні правові приписи. Так, з`ясувавши що учасник судового процесу послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд має самостійно здійснити їх правильну правову кваліфікацію та застосувати ті норми, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (постанова від 08.06.2021 р. у справі № 662/397/15-ц). Велика Палата при розгляді окремих справ робить висновок, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог (постанови від 04.12.2019 р. у справі № 917/1739/17 та від 25.06.2019 р. у справі N 924/1473/15). У той же час відмову в задоволенні позову через помилкове правове обґрунтування позовних вимог суд розцінює як перешкоду в доступі до правосуддя, а відтак - порушення ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод та ст. ст. 55, 124 Конституції України. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, яка визначає підстави звільнення від доказування, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивнимиі об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Судом встановлено, що відповідно до постанови Харківського апеляційного суду від 23.06.2020, яка змінена Верховним Судом лише в частині розподілу судових витрат у справі № 644/6351/17-ц, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26 червня 2018 року скасовано. Позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Азадалієва Яна Миколаївна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Вахрушева Ольга Олександрівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коссе Людмила Миколаївна про визнання договорів позики та договору іпотеки припиненими, договору про задоволення вимог іпотекодержателя недійсним та таким, що не підлягає виконанню, скасування державних реєстрацій прав власності, витребування з чужого володіння майна задоволено частково. Визнано договір позики від 13 квітня 2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] та договір іпотеки від 13 квітня 2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] припиненими. Визнано договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 31 травня 2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним та таким, що не підлягає виконанню. Витребувано з володіння позивача [PERSON] квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON] . В іншій частині у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Матеріали справи № 644/6351/17-ц свідчать про те, що відчуження належної позивачу [PERSON] квартири відбулось на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 31 травня 2017 року, який визнано недійсним. В подальшому спірна квартира продана [PERSON] , та її власницею на час постановлення рішення судом апеляційної інстанції була [PERSON] . Відчуження належного позивачу [PERSON] майна, хоча й на підставі договору, однак із порушенням встановленого законом порядку, не може вважатись таким, що відбулося за наявності його волі. Між [PERSON] та останнім набувачем спірного майна - [PERSON] відсутні договірні правовідносини з приводу квартири, отже механізм захисту права, передбачений статтями 387, 388 ЦК України, відповідає природі правових відносин, що існують між цими учасниками спору. Аналізуючи наведені норми права та обставини справи, судова колегія прийшла до висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] в частині визнання договору позики від 13 квітня 2017 року та договору іпотеки від 13 квітня 2017 року припиненими, визнання договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 31 травня 2017 року недійсним та таким, що не підлягає виконанню і витребування спірної квартири у [PERSON] . При розгляді вказаної справи судом встановлено, що « [PERSON] відповідає критерію «добросовісного набувача», оскільки в момент оформлення права власності на спірне майно не знала про його незаконне відчуження [PERSON] у [PERSON] . Отже, обставини по справі у повній мірі відповідають законодавчо встановленому способу захисту позивачем свого порушеного права, яке не визнається відповідачами та фактичної наявності всіх складових елементів правової конструкції, передбаченої ст. 388 Цивільного кодексу України. При цьому, правова природа правочину, на підставі якого квартира опинилася у власності [PERSON] (дарування, купівля - продаж, платний, безоплатний) не впливає на можливість застосування до спірних правовідносин ст. 388 Цивільного кодексу України, при наявності вищевказаних фактичних даних». Таким чином, обставини щодо витребування квартири [ADDRESS] у позивача встановлені судовим рішенням, не підлягають доказуванню у справі, яка розглядається, оскільки мають преюдиційне значення. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен встановити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Як встановлено вище, [PERSON] набула у власність квартиру [ADDRESS] на підставі договору, укладеного з [PERSON] , який в свою чергу є договором купівлі-продажу. Відповідно до нотаріально завіреної заяви відповідач [PERSON] за договором купівлі-продажу від 27.06.2017 року отримав повний розрахунок та одержав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 221000,00 грн. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст. 657 ЦК України). У ч. 1 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Згідно з ст. 660 ЦК України якщо третя особа на підставах, що виникли до продажу товару, пред`явить до покупця позов про витребування товару, покупець повинен повідомити про це продавця та подати клопотання про залучення його до участі у справі. Продавець повинен вступити у справу на стороні покупця. Якщо покупець не повідомив продавця про пред`явлення третьою особою позову про витребування товару та не подав клопотання про залучення продавця до участі у справі, продавець не відповідає перед покупцем, якщо продавець доведе, що, взявши участь у справі, він міг би відвернути відібрання проданого товару у покупця. Якщо продавець був залучений до участі у справі, але ухилився від участі в її розгляді, він не має права доводити неправильність ведення справи покупцем. Частина 1 ст. 661 ЦК України встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Виходячи зі змісту норми ст. 661 ЦК України обов`язок продавця відшкодувати покупцеві збитки виникає за умови існування в сукупності наступних юридичних фактів: 1) існування підстав для вилучення речі, що є предметом договору купівлі-продажу, до моменту укладення такого договору; 2) вилучення в покупця предмета договору купівлі-продажу за рішенням суду; 3) покупець не знав і не міг знати про наявність підстав для вилучення речі, які виникли до укладення договору. Тому підставою для відшкодування збитків за ст. 661 ЦК України є виключно об`єктивні обставини, вичерпний перелік яких наведений у ч. 1 цієї статті, із сукупною наявністю яких закон пов`язує обов`язок продавця здійснити відшкодування покупцеві завданих збитків. При цьому, ст. 661 ЦК України слід розглядати в сукупності із ст. 660 ЦК України, яка знімає з продавця тягар відповідальності у разі, якщо продавець не брав участі в судовому процесі (щодо витребування майна з чужого незаконного володіння) та доведе, що взявши участь, він міг би відвернути відібрання проданого товару у покупця. Враховуючи наведене, існування обставин, визначених ч. 2 ст. 660, ч. 1 ст. 661 ЦК України, є імперативною підставою для відшкодування покупцеві завданих йому внаслідок вилучення майна збитків і таке відшкодування має бути здійснене саме продавцем. Відповідальність продавця згідно з ст. 661 ЦК України є імперативною нормою при наявності перерахованих вище об`єктивних обставин та не потребує доведення складу цивільного правопорушення, оскільки продавець залучається до розгляду справи про витребування майна і якщо не відверне витребування майна, тоді повинен відповідати за завдані збитки. Таким чином, спеціальна норма (ст. 661 ЦК України) має переважне застосування перед нормою загальною (ст. 614 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року в справі № 469/1044/17 зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду зауважує, що кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, в якого придбав майно, про відшкодування збитків на підставі ст. 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Таку ж вимогу може заявити і проміжний набувач до первинного набувача. Вказане відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16.12.2015 року у справі № 6-2510цс15 (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 488/5027/14-ц (п. 93), від 29.05.2019 року у справі № 367/2022/15-ц (п. 63), від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц (п. 125.6.3))». При цьому, судом встановлено, що відповідач [PERSON] приймав участь в розгляді цивільної справи за результатами розгляду якої було ухвалено рішення про витребування у [PERSON] на користь [PERSON] квартири [ADDRESS] . Таким чином, у цьому випадку продавець квартири за договором купівлі продажу від 27.07.2017 року відповідач [PERSON] був залучений до розгляду справи про витребування спірного нерухомого майна і не відвернув витребування такого майна, а відтак повинен відповідати за завдані збитки на підставі ст. 661 ЦК України, яка у спірному випадку є імперативною нормою при наявності перерахованих вище об`єктивних обставин та не потребує доведення складу цивільного правопорушення. В силу вимог ст. 81 ЦПК України позивач повинен також обґрунтувати розмір збитків. Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» проведення оцінки майна є обов`язковим у випадках, зокрема, визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом. При цьому, вирішуючи питання про грошове стягнення у справах за позовами про захист права приватної власності на майно, суд має виходити з того, що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутності дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості (постанова Верховного Суду від 30.10.2019 року у справі № 640/14719/15-ц). Розмір збитків від втрати квартири [ADDRESS] , визначено позивачем з урахуванням її вартості на час укладення угоди купівлі продажу. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 221000,00 грн. в рахунок відшкодування збитків, які виникли у зв`язку з вилученням за рішенням суду квартири квартири [ADDRESS] на користь третьої особи, оскільки встановленим законом способом захисту прав покупця, який не знав і не міг знати про неможливість відчуження майна продавцем, є відшкодування заподіяних йому збитків з підстав, передбачених ст. 661 ЦК України. Посилання представника відповідача у відзиві на те, що дана угода купівлі продажу від 27.07.2017 року не визнана не дійсною, та не повідомлення письмовою вимогою відповідача у який спосіб необхідно здійснити розрахунок, не впливають на результат розгляду даного спору з огляду на таке. Частина 1 статті 388 ЦК України передбачає, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є добросовісним набувачем нерухомого майна, яке згодом було вилучене у неї за рішенням суду, оскільки власником цієї квартири був [PERSON] , який скористався своїм правом витребувати майно із чужого незаконного володіння (як-то передбачено статтями 387, 388 ЦК України). У постанові Верховного Суду України від 29 червня 2016 року (справа № 6-1376цс16) викладено правовий висновок про те, що статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу його не можна витребувати в нього; одним із чинників дотримання принципу пропорційності при втручанні у право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України. Отже, у разі якщо позов власника про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено, покупець цього майна має право відповідно до статті 661 ЦК України звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу. Як убачається зі змісту ст. 661 ЦК, відповідальність продавця (тобто, [PERSON] ) не може настати без його вини і саме в такий спосіб підлягають захисту порушені права покупця [PERSON] . Також суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 04 червня 2019 року (справа № 916/1573/18) - у разі відсудження товару в покупця відповідальність продавця, передбачена статтею 661 ЦК України, може наставати лише у випадку, якщо сам продавець був недобросовісним набувачем. Якщо ж продавець виявився добросовісним набувачем і не знав про обставини, які могли слугувати підставою для витребування майна в покупця, і, відповідно, не міг повідомити останнього про них, положення статті 661 ЦК України до спірних правовідносин не можуть застосовуватися. Саме тому суд бере до уваги встановлені судом апеляційної інстанції втановлені фактичні обставини про відчуження належної позивачу [PERSON] квартири відбулось на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 31 травня 2017 року, який визнано недійсним. Як вбачається з постанови апеляційного суду у справі № 644/6351/17-ц, вимоги [PERSON] за договором позики були задоволені [PERSON] шляхом повернення йому грошових коштів у визначеному у договорі розмірі. На підтвердження відсутності претензій майнового характеру до [PERSON] [PERSON] 31 травня 2017 року складено заяву, справжність підпису на якій посвідчено нотаріально та в якій вказано, що за договором позики він отримав повний розрахунок від [PERSON] . Той факт, що заява про відсутність боргу за договором позики від 13 квітня 2017 року написана раніше (31 травня 2017 року) ніж повернуто [PERSON] грошові кошти (13 червня 2017 року) не має правового значення для визнання договорів позики та іпотеки припиненими у зв`язку з виконанням, оскільки інша сторона проти цього не заперечувала. Факт того, що існував борг та факт виконання позичальником своїх зобов`язань підтверджено належними та достатніми доказами. В суді апеляційної інстанції сторонами надано оригінал договору позики та оригінал заяви про виконання [PERSON] боргових зобов`язань перед [PERSON] . Проте, не зважаючи на наявність даних обставин право власності на вказану квартиру 31 травня 2017 року зареєстровано приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О.О. за [PERSON] на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 31 травня 2017 року, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 22 червня 2017 року. Зазначене свідчить про відповідальність продавця (тобто, [PERSON] ) за ст. 661 ЦК України, оскільки доведена його вина щодо незаконного оформлення права власності на квартиру та подальшого її відчуження без достатніх правових підстав. З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що покупець квартири [PERSON] є добросовісним набувачем, а продавець квартири [PERSON] був недобросовісним набувачем квартири, а тому права [PERSON] можуть бути відновленими шляхом пред`явлення вимог до продавця про відшкодування збитків з підстав передбачених статтею 661 ЦК України. У постанові Верховного Суду України від 29 червня 2016 року (справа 6-1376цс16) викладено правовий висновок про те, що статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу його не можна витребувати в нього; одним із чинників дотримання принципу пропорційності при втручанні у право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України. Отже, у разі якщо позов власника про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено, покупець цього майна має право відповідно до статті 661 ЦК України звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу. При цьому спеціальних правил щодо визначення складу та розміру таких збитків стаття 661 ЦК України не містить, фактично відсилаючи до загальних приписів ст. 22 і ч. 3 ст. 623 ЦК України Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних суд зазначає наступне. Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є фінансовими санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів (девальвації грошової одиниці України) та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ця міра відповідальності нараховуються незалежно від наявності вини боржника, оскільки передбачена законом і є частиною грошового зобов`язання боржника до моменту його припинення згідно норм матеріального права України. Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. У результаті визнання недійсним певного зобов`язання, кожна сторона повинна повернути другій стороні все одержане за зобов`язанням. Але так як норми законодавства не визначають строків такого повернення, тобто строків виконання зобов`язання, то має застосовуватися норма ст.530 Цивільного кодексу України, за якою кредитор має право вимагати виконання зобов`язання у будь-який час, а боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. У даному випадку позивач не вказав, з якого терміну відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання і мав сплатити збитки у розмірі 221 000 грн. 00 коп, тобто коли настав строк виконання зобов`язань, і матеріалами справи не підтверджено того, що позивач звертався до відповідача з письмовою вимогою про відшкодування збитків. У зв`язку з цим, суд вважає що не підлягають стягненню з відповідача 3 % річних, оскільки унеможливлює вважати простроченим виконання зобов`язання та проценти річних не є складовою збитків та нараховуються на суму простроченого зобов`язання. Із встановлених судом обставин справи не вбачається, що позивач втратив унаслідок порушеного відповідачем його права, чи отримав би зазначену суму коштів у вигляді 3 % річних, якби його право не було порушено відповідачем за вказаних вище обставин. Посилання позивача в частині наявності підстав для стягненню з відповідача 3 % річних на відхиляється як безпідставне, оскільки положення ст. 625 ч. 2 ЦК України, застосовуються до зобов`язальних правовідносин, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги. Предметом спірних правовідносини сторін є матеріально-правова вимога про стягнення збитків, які є наслідком порушення договірного зобов`язання стороною, і право на їх компенсацію виникає з моменту встановлення факту завдання збитку, тому обов`язок винної особи на їх відшкодування не пов`язується з моментом пред`явленням вимоги кредитором. Щодо задоволення інфляційних втрат в розмірі зазначеному в уточненій позовній заяві в розмірі 52051,81 грн, суд виходить з наступного. В силу приписів пунктів 2, 6 частини 1 ст. 3 Цивільного кодексу України до загальних засад цивільного законодавства віднесено зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, а також справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до цих принципів норми цивільного права забезпечують власникам можливість стабільного (сталого) здійснення власницьких повноважень і правовий захист від дій щодо безпідставного позбавлення особи свого майна, що мають розглядатися як правові засоби утвердження поваги і непорушності права власності. Загальна засада справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства передбачає правило, за яким кожен учасник цивільних правовідносин при здійсненні своїх суб`єктивних прав не повинен порушувати інтереси інших осіб чи суспільних інтересів (зловживати правом). Саме меті встановлення справедливого і розумного правопорядку повинна слугувати демократична держава. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства передбачає встановлення його нормами рівних умов для участі усіх осіб у цивільних відносинах, закріплення можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу, поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з урахуванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Вилучення у покупця придбаного майна із-за дій недобросовісного продавця (відповідача), порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтю 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка відповідно до статті 5 цього ж Протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого Протоколу). Предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. Як свідчить практика Європейського суду з прав людини, втручання в право власності добросовісного набувача не може бути правомірним, якщо не буде дотримано принципу пропорційності (балансу суспільних та приватних інтересів). Простіше кажучи, витребування майна в добросовісного набувача можливе лише з одночасним забезпеченням належної компенсації. Таким чином, враховуючи основоположні принципи цивільного та європейського законодавства добросовісний покупець, у якого вилучено майно, має право на отримання належної компенсації. Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції. Враховуючи положення ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення, а також аналізуючи зміст ч. 2 ст. 1192 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи, що відповідає основним засадам справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства, при цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено, необхідно дійти висновку про те, що недобросовісний продавець відшкодовує збитки (грошові кошти), завдані добросовісному покупцю, з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, що відповідатиме конвенційному принципу пропорційності. Виходячи з положень ст. 41 Конституції України, статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, ст. ст. 661, 1192 Цивільного кодексу України, у [PERSON] є законні сподівання на відшкодування шкоди, яку їй було завдано. При цьому, враховуючи обставини, що купівельна вартість коштів зменшилась, у зв`язку з чим обсяг збитку [PERSON] необхідно визначити з урахуванням установленого індексу інфляції. Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 500 000 грн., то суд дійшов висновку, що ця позовна вимога підлягає задоволенню частково з таких підстав. Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 000 грн. позивач [PERSON] обґрунтовувала тим, що дії відповідача завдали їй моральної шкоди, яка полягає у погіршенні стану її здоров`я, розчаруванні, стражданнях, вимушених змінах у житті. Також позивач вказує, що залишилася без житла, у найскладніший час (під час воєнного стану) вимушена вирішувати матеріальні питання з пошуком іншого житла, що спричиняє їй додаткові моральні страждання. Проаналізувавши пояснення сторін в судовому засіданні, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, з врахуванням вимог розумності та справедливості, суд дійшов висновку про задоволення вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 50000 грн. В зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог [PERSON] у відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь державаи судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору. Згідно із ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави повинно бути стягнено судовий збір у справі за дві майнові вимоги за вимогу про відшкодування збитків в розмірі 2730,52 грн., за вимогу про відшкодування моральної шкоди 840,80 грн., оскільки позивач звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду. На підставі викладеного і

Outcome: partial