Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 15 серпня 2022 року о 21 годині 30 хвилин в районі буд. 18 по вул. Крутогірний узвіз у м. Дніпрі відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Daewoo Sens», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , та транспортного засобу «Ford Fusion», державний номерний знак [NUMBER] , під його керуванням, а внаслідок ДТП належний йому транспортний засіб «Ford Fusion» отримав механічні ушкодження. Зазначає, що відповідно до постанови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2022 року у справі №201/8398/22 винним у вчинені вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди визнано водія [PERSON] . Вказує, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Daewoo Sens» була застрахована в ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» згідно договору ОСЦПВВНТЗ №АР/2146860. Він звернувся до страхової з повідомленням про ДТП, з заявою про страхове відшкодування, та листом від 11 січня 2023 року ПрАТ «ЮНІВЕС» надало відповідь у якому вказано інформацію щодо розміру франшизи згідно полісу №АР/2146860 - 2 600 грн. Вказує, що оскільки з боку ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» було зменшено на розмір франшизи за умовами полісу №АР/2146860 в розмірі 2 600 грн., то ця сума має бути відшкодована відповідачем, як особою з вини якої було завдано майнової шкоди його транспортному засобу. У зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цією позовною заявою, в якій просив стягнути на його користь з відповідача суму франшизи в розмірі 2 600 грн. та судові витрати, які складаються з суми судового збору в розмірі 1 073,60 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 3 000 грн. 18 травня 2023 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача надала суду заяву про розгляд справи без участі представника, в якій підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча на підставі ст. ст. 128, 130 ЦПК України повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи, про що свідчать конверти, що повернулися до суду з відміткою - «адресат відсутній за вказаною адресою», також повідомлявся шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, заперечень проти позову суду не представив, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення. 11 липня 2023 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутності учасників справи за правилами загального позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. При цьому, представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] , належить легковий автомобіль марки «Ford Fusion», державний номерний знак [NUMBER] , якому були спричинені механічні пошкодження внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (а. с. 6). Матеріалами справи підтверджено, що постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2022 р. [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та на підставі ст. 22 КУпАП звільнено від адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП за малозначністю вчиненого правопорушення, обмежившись усним зауваженням і провадження у справі закрито (а. с. 10-11). Відповідно до змісту вищевказаної постанови судом було встановлено, що [PERSON] 15 серпня 2022 року о 21 годині 30 хвилин, керуючи автомобілем «ДЕУ», державний номерний знак [NUMBER] , під час руху заднім ходом в районі буд. №18 по вул. Крутогірний узвіз у м. Дніпрі не переконався в безпечності свого маневру, внаслідок чого здійснив наїзд на автомобіль «Форд», державний номерний знак [NUMBER] , що був припаркований водієм [PERSON] . Своїми діями [PERSON] порушив п. 10.9 Правил дорожнього руху, спричинивши матеріальний збиток та механічні пошкодження зазначеним транспортним засобам. Згідно із ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, вина [PERSON] у вчинені дорожньо-транспортної пригоди є встановленою судом та не підлягає доведенню. З матеріалів справи також встановлено, що станом на 15 серпня 2022 року цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Daewoo Sens», державний номерний знак [NUMBER] , була застрахована ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» згідно полісу ОСЦПВВНТЗ №АР/2146860 та розміром франшизи 2 600 грн. (а. с. 8). Крім того, з наявної в матеріалах справи відповіді ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» вих. №23/01/11-02 від 11 січня 2023 року вбачається, що розмір франшизи, передбачений полісом №АР/2146860 складає 2 600 грн. (а. с. 9). Згідно із ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування у повному обсязі, до яких відносяться витрати, які особа мусить зробити для відновлення пошкодженого майна. Статтею 22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. ст. 3, 5 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та захисту майнових інтересів страхувальників, а об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Згідно із ст. 9 ЗУ «Про страхування» франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування. У відповідності до п. 12.1. ст.12 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Отже, франшиза в будь-якому виді є елементом договору страхування, який впливає на суму виплати страхового відшкодування в сторону її зменшення та її наявність у договорі обумовлена згодою сторін. Встановлюючи розмір франшизи страхувальник фактично погоджується, що у разі настання страхового випадку визначена шкода не буде покриватися сумою франшизи. Вирішуючи питання щодо обов`язку відшкодувати суму франшизи, суд виходить з того, що у відповідності до п. 36.6 ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» саме страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування. При цьому суд також бере до уваги правові позиції Верховного Суду, висловлені 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15 та 12 грудня 2018 року у справі №758/2356/17-ц, згідно якої володілець джерела підвищеної небезпеки має відшкодувати потерпілому вартість відновлювального ремонту, що перевищує ліміт відповідальності страховика, франшизу, якщо вона встановлена умовами договору, і втрату вартості автомобіля у разі її наявності. За встановлених судом обставин та зважаючи на те, що страховиком ПрАТ «СК «ЮНІВЕС», у якого була застрахована цивільно-правова відповідальність особи, що керувала транспортним засобом під час вчинення дорожньо-транспортної пригоди, не було виключено суму франшизи у розмірі 2 600 грн., а сума франшизи відповідачем не відшкодована добровільно, суд дійшов висновку, що вказана сума повинна бути стягнута. Згідно із п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів щодо відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Таким чином, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується тією особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом на момент спричинення такої шкоди. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є, зокрема право володіння та користування. Згідно пункту 2.2. Правил дорожнього руху власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Аналіз змісту вищенаведених норм матеріального закону у їх взаємозв`язку дає всі підстави констатувати, що коли особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на такий транспортний засіб, переданий їй власником, то саме ця особа і є володільцем транспортного засобу та має нести відповідальність за завдання шкоди. Частинами 2-4 ст. 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах. Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Розглядаючи вимоги позивача щодо стягнення з відповідача [PERSON] франшизи у розмірі 2600 грн. суд дійшов висновку, що обов`язок виплати вартості франшизи у розмірі 2 600 грн. за страховим полісом ОСЦПВВНТЗ №АР/2146860 покладається саме на відповідача, який керував транспортним засобом на момент здійснення дорожньо-транспортної пригоди, та є винною особою у його вчиненні, позовні вимоги знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, гуртуються на законі, а відтак підлягають задоволенню. Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати у справі, а саме сплачену суму судового збору в розмірі 1 073,60 грн., оскільки позовні вимоги задоволенні повністю. Також ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Пунктом 3 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу позивачу [PERSON] у зазначеній цивільній справі на підставі договору про надання правової допомоги №01Б-1/1049 від 13 грудня 2022 року надавало Адвокатське бюро «ЛІДІЇ ПОЛІЩУК» в особі керуючої бюро Поліщук Л.І., яка діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №613 від 21 серпня 2008 року (а. с. 14-16, 22). Згідно із положеннями п. 4.1. за послуги передбачені п. 1.1. цього договору клієнт сплачує гонорар розмір якого зазначається у додатках до цього договору та актах виконаних робіт. Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі №823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі №816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Так, на підтвердження витрат на правничу допомогу суду було надано: додаткову угоду №1 о договору про надання правової допомоги від №01Б-1/1049 від 13 грудня 2022 року, в якій сторони погодили вартість години часу роботи адвоката в розмірі 1 000 грн.; акт виконаних робіт №22.05 до договору про надання правової допомоги від №01Б-1/1049 від 13 грудня 2022 року від 08 травня 2023 року за підписами керуючої бюро Поліщук Л.І. та Ніколова В.С., а також квитанцію №0.0.2984808290.1 від 08 травня 2023 року з призначенням платежу «оплата згідно договору про надання правової допомоги №01б-1/1049 від 13 грудня 2022 року» на суму 3000 грн. (а. с. 18, 21). Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06 березня 2019 року у справі №922/1163/18. Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем [PERSON] послуг адвоката та понесення ним витрат в суді у розмірі 3 000 грн. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічний висновок викладено в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. З огляду на викладене, з урахуванням складності справи, співмірності та пропорційності понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем дійсно документально доведений факт понесення витрат на правову допомогу, та враховуючи задоволення позовних вимог і відсутність заперечень відповідача щодо не співмірності заявлених позивачем витрат на правову допомогу, суд вважає за потрібне стягнути з відповідача - [PERSON] на користь позивача витрати на правничу допомогу у сумі 3 000 грн.

Outcome: approved