Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-16 00:00:00

В грудні 2022 року до Оболонського районного суду міста Києва в порядку передання за підсудністю від Личаківського районного суду м. Львова надійшла заява [PERSON] , про встановлення юридичного факту, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вимушене переселення останнього, у березні 2014 року з тимчасово окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок терористичного акту та тимчасової окупації території Донецької області України, вчиненого Російською Федерацією та призвело до порушення його конституційних прав, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року та Конституцією України, зокрема, права на життя, права на свободу та повагу до честі і гідності, права на свободу і особисту недоторканість, права на повагу до приватного і сімейного життя, права на вільний вибір місця проживання громадянина на території своєї країни, права на безпечне для життя і здоров?я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди, права на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, права на свободу світогляду, права на освіту, права на користування та розпорядження своєю власністю. Заявник в обґрунтування своїх вимог зазначає, що він був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] та допомагав своїй матері [PERSON] , яка мала літній вік, декілька хронічних захворювань та проживала поруч за адресою: [ADDRESS] . Заявник внаслідок другої фази збройної агресії Російської Федерації проти України, у березні 2014 року був змушений покинути тимчасово окуповану територію України разом зі своєю матір?ю та перебувати на підконтрольній уряду України території. Зокрема, в містах Маріуполь, Львів та Київ. У м. Макіївка Донецької області були порушені всі вищеперераховані права Заявника гарантовані йому Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1997 р. та Конституцією України, що і змусило Заявника покинути тимчасово окуповану територію Донецької області України. Таким чином вимушене переселення [PERSON] , у березні 2014 року з тимчасово окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок терористичного акту та тимчасової окупації території Донецької області України, вчиненого Російською Федерацією та призвело до порушення конституційних прав, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року та Конституцією України, зокрема, права на життя, права на свободу та повагу до честі і гідності, права на свободу і особисту недоторканість, права на повагу до приватного і сімейного життя, права на вільний вибір місця проживання громадянина на території своєї країни, права на безпечне для життя і здоров?я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди, права на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, права на свободу світогляду, права на освіту, права на користування та розпорядження своєю власністю. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 05 липня 2022 року Справа № 463/14863/21, Провадження № 2-0/463/40/22 стосовно матері [PERSON] , яка проживає разом з заявником, встановлено факт, що вимушене переселення [PERSON] у березні 2014 року з тимчасово окупованої території Донецької області України відбулось внаслідок терористичного акту, вчиненого Російською Федерацією. Заявниця: [PERSON] , місце проживання: [ADDRESS] . У березні 2014 року Заявник був змушений покинути тимчасово окуповану територію Донецької області України, що відбулось внаслідок терористичного акту, вчиненого Російською Федерацією та перебувати на підконтрольній уряду України території. На момент звернення до суду із заявою місцем проживання (перебування) заявника є місто Львів. З огляду на вищезазначене, заявник просить задовольнити заяву в повному обсязі. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 23 грудня 2022 року позов було залишено без руху та надано заявнику строк десять днів для усунення недоліків. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 16 січня 2023 року заявнику були повернуті документи в зв`язку із тим, що недоліки у вказаний строк усунуті не були. Постановою Київського апеляційного суду від 23 травня 2023 року Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 23 грудня 2022 року було скасовано і направлено справу для продовження розгляду до Оболонського районного суду міста Києва. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 07 червня 2023 року було відкрито провадження в справі, залучено в якості заінтересованих осіб у справі Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України та державу російську федерацію, та призначено до розгляду на 04 липня 2023 року. 26.06.2023 року від [PERSON] надійшло клопотання про доручення доказів до матеріалів справи та пояснення в яких, він додатково пояснює свою позицію, про задоволення своїх вимог, посилаючись на практику Верховного Суду. В судовому засіданні представник заявника - [PERSON] підтримав позицію заявника, викладену в заяві, просив задовольнити в повному обсязі. Від заявника надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, на вимогах наполягає, просить задовольнити. Представник заінтересованої особи Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи заінтересована особа повідомлена в електронному вигляді. 24.02.2022 Російська Федерація розпочала повномасштабне військове вторгнення на територію України, внаслідок чого у державі оголошено військовий стан, у зв`язку з чим посольство РФ припинило свою діяльність та залишило територію України. 01.12.2022 року ВРУ прийнято Закон України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.1993». Враховуючи наведене, суд позбавлений можливості повідомити представника російської федерації про час та місце розгляду справи, окрім як оголошенням на офіційному сайті суду. Дослідивши матеріали справи, суд вважає що заява підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Заявник [PERSON] , уродженець п. Єсаулівка Антрацитовського району Луганської області, був зареєстрований і проживав за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 28.12.2016 року № 8415 був вимушений переміститись з тимчасово окупованої території міста Макіївка Донецької області до міста Києва за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з довідки з питань соціального захисту населення Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, остання посвідчує лише факт його переселення з м. Макіївка до м. Києва, однак відомості щодо причин такого переселення відсутні. При цьому, в розумінні ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Поряд із тим, статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року №1932-ХІІ визначено, що збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з дій, зазначених в даній статті Закону, серед яких значиться вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України. Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20.02.2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування на території України Чорноморського флоту Російської Федерації від 28.05.1997 року, для блокування українських військових частин. Разом з тим, заява Верховної Ради України свідчить, що 27.02.2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради Міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас, відбулось створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходились кораблі Військово-Морських Сил України. В подальшому лідер партії «Русское единство» проголосив себе головою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та закликав президента Російської Федерації «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, звернувся до Ради Федерацій Російської Федерації, яка своєю постановою від 01.03.2014 року, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Згідно ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІ від 15.04.2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15.09.2015 року №685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20.02.2014 року. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014 року) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014 року). Протягом травня 2014 року самозвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб організували проведення фіктивних референдумів про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також були задіяні такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних Сил України. 11.05.2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся так званий референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих «Донецької Народної Республіки» та «Луганської Народної Республіки». Однак, такий референдум, як і проголошені утворення, а саме «Луганська Народна Республіка» та «Донецька Народна Республіка» не були визнані міжнародною спільнотою про що свідчать наступні, досліджені в суді докази. Зокрема, Міністерство закордонних справ Великобританії назвало прикрим факт проведення референдуму 11 травня на Донбасі. Прес-секретар Держдепартаменту США заявила, що США не визнають результати референдуму про незалежність «Донецької народної республіки». Прес-секретар Верховного представника ЄС із закордонних справ заявила, що «так звані референдуми у Донецькій і Луганській областях нелегітимні, і ми не визнаємо їх результатів. Ті, хто організував ці референдуми, не володіють демократичної легітимністю». Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною - агресором, частини території Донецької і Луганської області, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації. Згідно з даними прес-центру Служби безпеки України від 18.07.2014 року, працівники СБУ разом із військовослужбовцями ДПС України затримали двох громадян Російської Федерації, які намагалися незаконно перетнути державний кордон України з метою взяти участь в діяльності збройного формування Російської Федерації на тимчасово окупованій території Донецької області. У ході перевірки в обох затриманих було виявлено російські паспорти та військовий квиток, в якому було зазначено військову професію «коригувальник вогню». З серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітрянодесантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних Сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: «За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)». Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято Постанову Верховної Ради України від 17.03.2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. В абзаці 2 Постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» №145-VІІІ від 04.02.2015 року зазначено, що з 20.02.2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків - терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки». Також Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 року №129-VIII законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, 15.01.2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер-війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права і створюють серйозний виклик для безпекової ситуації в Європі; наголошує, що немає жодних підстав для застосування військової сили в Європі з так званих історичних та безпекових міркувань чи задля захисту своїх «співвітчизників, що проживають за кордоном»; закликає Москву припинити ескалацію ситуації, негайно зупинити потік зброї, найманців і військ на підтримку сепаратистських збройних формувань і використати свій вплив на сепаратистів, щоб переконати їх брати участь у політичному процесі». Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи від 25.06.2015 року визнає, що конфлікт на території України є агресією зі сторони Російської Федерації. Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території Донецької області України. При вирішенні даної справи суд виходить з того, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території Донецької області, Україна є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ст. 82 ЦПК України. Крім визнання окупації Російською Федерацією частини території Донецької області міжнародною спільнотою та національним законодавством, суд вважає, що на таку вказують також джерела міжнародно-правового регулювання режиму окупації, а саме Гаазька конвенція про закони і звичаї сухопутної війни 1907 р., IV Женевська конвенція про захист цивільного населення під час війни 1949 р. і деякі положення Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949 р., що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів 1977 р. Існуючі правові норми, що визначають режим окупації, переважно засновані на положенні ст. 42 Гаазької конвенції 1907 р.: «Територія вважається зайнятою, якщо вона дійсно знаходиться під владою ворожої армії». Згідно з цією ж ст. 42 Гаазької конвенції 1907 р., територія, до якої застосовано право окупації, повинна «дійсно перебувати під владою ворожої армії», причому «зайняття поширюється лише на ті області, де ця влада встановлена і в змозі проявляти свою діяльність». Тобто поняття окупації може бути застосоване до територій, зайнятих країною агресором, якщо наявний її фактичний ефективний контроль окупованих територій. Стан окупації послідовно визначається на основі фактів. З аналізу норм вказаних конвенцій можна підсумувати наступні ознаки ефективного контролю, а саме: достатня присутність військ держави окупанта; держава окупант здійснює свою владу над окупованою владою, яка втратила здатність до громадських функцій; ворожі сили здалися, були переможені чи відступили; над територією була встановлена тимчасова адміністрація; держава окупант видає укази громадянському населенню та контролює їх виконання. Здійснення російською федерацією ефективного контролю частини території України, а саме частини Донецької і Луганської області, з усіма його ознаками підтверджується в сукупності наступними доказами. Із статті на веб-сайті «ТСН» під назвою «Колона танків з прапорами РФ вже в Донецьку - очевидці», яка опублікована 13.06.2014 року вбачається, що східний кордон України незаконно перетнули російські танки, переміщення яких було зафіксовано в Сніжному, Горлівці, Слов`янську, Макіївці та Торезі Донецької області України. Згідно зі статтею «Три танка проехали через Макеевку, вероятно, на Донецк» від 12.06.2014 року, що міститься на сайті Інтернет-видавництва «iPRESS.ua», східний російсько-український кордон з території Росії в Україну перетинають не лише військові вантажівки і БТРи, а й танки. За останніми даними, танкова колона з Росії, йде на Донецьк Донецької області України. «Українська правда» на сторінках свого Інтернет-порталу 13.04.2014 року у статті «У Макіївці захоплено міськраду, обрано «народного мера» повідомляє про те, що умісті Макіївці Донецької області збройні формування РФ захопили міськраду та обрали «народного мера». Біля міськвиконкому у Макіївці більше 1000 активістів з георгіївськими стрічками, російськими прапорами, дехто з них - у камуфляжі. Біля будівлі також піднято російський прапор і прапор так званої «ДНР». Верховна рада так званої «ДНР» 15.07.2014 року своєю постановою №ВС-21/6 затвердила Закон «ДНР» «Про прокуратуру», в якому прокуратуру визначено як єдину державну централізовану систему органів, здійснюючих від імені «ДНР» нагляд за дотриманням Конституції «ДНР» и виконанням законів, діючих на території «ДНР». Медіавидання «kriminal.tv» 25.06.2014 року на своєму веб-сайті опублікувало інформацію про насильницьке захоплення в полон п`ятьох українських військових, що виконували бойові завдання на блокпосту поблизу Макіївки Донецької області України. Злочин вчинили представники збройних формувань Російської Федерації. Стаття «У Макіївці захопили СБУ - ЗМІ», розміщена 11.06.2014 року на сторінках Інтернет-джерела «Сегодня», містить інформацію про те, що збройні формування РФ захопили управління СБУ в Макіївці та почали споруджувати барикади з покришок та мішків з піском навколо будівлі. Постановою Ради міністрів «ДНР» №11-5 від 26.09.2016 року затверджено так званий порядок сплати транспортного податку, який розповсюджується на усіх власників транспортних засобів, що є об`єктом оподаткування. Документом визначається, що сплата транспортного податку здійснюється платниками у місцевий бюджет «Донецької народної республіки». Також встановлюється відповідальність фізичних та юридичних осіб за несвоєчасну сплату податку та обов`язок подання до так званих територіальних органів «Міністерства доходів та зборів ДНР» податкових декларацій із транспортного податку. Аналізуючи наведені докази в їх сукупності, суд вважає вірним твердження заявника, що російська федерація здійснює ефективний контроль частини Донецької та Луганської області, Україна, що, в свою чергу, дає підстави вважати частину Донецької та Луганської області окупованою російською федерацією. Щодо обставин, які зумовили вимушене переселення заявника з частини окупованої російською федерацією території Донецької області України, то суд виходить з наступного. Відповідно до Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту (чинна для Росії з 10.05.1954 року в порядку правонаступництва міжнародних договорів колишнього СРСР), то її положення застосовуються до всього цивільного населення держав, що беруть участь у конфлікті, тобто не лише до іноземних громадян, що перебувають на території однієї з воюючих держав, а й до громадян цих держав, а також до цивільного населення окупованих територій. У ст. 2 IV Женевської конвенції 1949 року зазначено, що Конвенція буде застосовуватися у всіх випадках окупації всієї або частини території Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не зустріне жодного збройного опору. Згідно зі ст. 43 IV Гаазької конвенції 1907 року, супротивник, що зайняв територію, зобов`язаний вжити всіх залежних від нього заходів для того, щоб наскільки це можливо відновити і забезпечити громадський порядок та суспільне життя, і при цьому він повинен поважати існуючий в країні закон. Положення вищезазначеної Конвенції передбачають розв`язання конкретних питань, таких, як: створення безпечних зон, захист поранених і хворих, а також лікарень і медичного персоналу, доставка медикаментів, спеціальні заходи по захисту дітей та налагодження зв`язків між членами розлучених сімей. За правилом ст. З IV Женевської конвенції 1949 р. з особами, які не беруть активної участі в бойових діях, у тому числі з особами зі складу збройних сил, що склали зброю, а також із тими, хто hors de combat (той, що вийшов з ладу (фр.)) унаслідок хвороби, поранення, затримання чи з будь-якої іншої причини, поводяться гуманно, без будь-якої ворожої дискримінації, причиною якої слугують раса, колір шкіри, релігія чи вірування, стать, походження чи майновий стан чи будь-які інші подібні критерії. Із цією метою є забороненими й залишатимуться забороненими будь-коли та будь-де такі діяння стосовно зазначених вище осіб: а) насилля над життям й особистістю, зокрема всі види вбивств, завдання каліцтва, жорстоке поводження й тортури; b) захоплення заручників; с) наруга над людською гідністю, зокрема образливе та принизливе поводження; d) засудження та застосування покарання без попереднього судового рішення, винесеного судом, який створено належним чином і який надає судові гарантії, визнані цивілізованими народами як необхідні. Згідно ст. 27 згаданої Конвенції особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім`ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу. Однак всупереч норм вказаної Конвенції, російська федерація неодноразово порушувала права громадян України, тобто цивільного населення, передбачені та гарантовані Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, як право на життя, право на свободу повагу до честі і гідності, право не бути підданим катуванням, право не перебувати в рабстві або підневільному стані, право на свободу і особисту недоторканість, право на справедливий суд, право не бути покараним без закону, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Така позиція закріплена і в Постанові Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». Зокрема, аналіз інформації, що міститься в Інтернет-виданнях, вказує на наявність конкретних фактів порушення вищезазначених гарантованих прав цивільного населення з боку російської федерації. Про відключення на вимогу «ДНР» в місті Макіївці Донецької області українських каналів повідомляється Інтернет-джерелом «Цензор.Нет» 02.06.2014 року у статті «В Донецке и Макеевке террористы отключили несколько украинских каналов». Інтернет-видання «Цензор.Нет» у статті «В Макеевке террористы устанавливают блокпосты в жилых микрорайонах, - СМИ» від 22.06.2014 року зазначило, що озброєні особи кавказької національності в Червоногвардійському районі Макіївки (Донецька область, Україна) в 10-15 метрах від будинків приватного сектора та в 200 метрах від багатоповерхівок встановили великий блокпост біля автобусної зупинки. Крім того, мешканці зазначили, що 21.06.2014 року був встановлений ще один блокпост в Червоногвардійському районі на Чайкінському кільці, недалеко від житлового кварталу. У статті «Террористы заставляют похищенных людей копать траншеи и бросаютих в бой, - ООН», опублікованою 29.07.2014 року Інтернет-порталом «Цензор.Нет» міститься інформація про те, що в Донецькому регіоні збройні формування Російської Федерації продовжують викрадати, поміщати під варту, катувати і страчувати людей, взятих у заручники. Вказується, що безкарність цих дій призвела до зростання злочинності в регіоні. Місія з моніторингу прав людини отримала ряд повідомлень про акти жорстокого поводження і тортур щодо даних осіб, їх вбивствах. Також викрадачі часто вимагають викуп або використовують затриманих для риття траншей і відправляють їх в бій в перших рядах. При цьому акцентується увага на тому, що викрасти можуть будь-яку випадкову людину. 19.08.2014 року Інтернет-ресурс « gordonua.com » опублікував статтю під назвою «Минсоцполитики: Пенсии получают жители 13 районов Луганской и 27 - Донецкой области », в якій містяться відомості з повідомлення Міністра соціальної політики України Людмили Денисової про неможливість виплачувати пенсії і соціальної допомоги в містах і районах, що знаходяться під контролем окупаційної адміністрації РФ, де не працюють управління Держказначейства, Пенсійного фонду та відділення «Ощадбанку», до яких належать міста Сніжне, Горлівка, Єнакієве, Жданівка, Кіровське, Макіївка, Торез, Харцизьк, Шахтарськ і Шахтарський район, Ясинувата і Ясинуватський район, а також Донецьк. Масовість таких порушень призвела до того, що в результаті збройної російської агресії на території Донецької та Луганської областей та на території Автономної Республіки Крим понад 921 000 осіб були переміщені в межах України станом на 23.01.2015 року, що підтверджується резолюцією Парламентської Асамблеї Ради Європи «Гуманітарна ситуація українських біженців і переміщених осіб» №2028 від 27.01.2015 року. Більше 2 000 000 осіб залишаються в районах, контрольованими проросійськими силами, схильними до нестабільності, серйозних порушень прав людини і створення неадекватних умов життя. За даними УВКБ ООН (UNHCR Ukraine) станом на 14.08.2015 року 1 438 000 осіб були змушені покинути свої домівки внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України, згідно з даними Управління верховного комісара ООН з питань біженців. Крім цього, відповідно до Заяви Міністерства закордонних справ України щодо виконання Мінських домовленостей від 01.03.2016 року з моменту початку агресії загинуло понад 2600 українських військовослужбовців та понад 9000 було поранено. Щодо порушень прав [PERSON] які гарантовані вищезгаданими Конвенціями, то такі порушення підтверджуються як власними поясненнями заявника та поданими ним доказами, так і узгоджуються з загальним станом подій, що відбувався на окупованій території Донецької області та свідчать про масовість порушень прав цивільного населення. До березня 2014 року заявник вів звичайний мирний спосіб життя. Проте, з появою на сході України представників збройних формувань Російської Федерації його життя різко погіршилось. Так, з весни 2014 року в російських засобах масової інформації різко збільшилась кількість пропагандистських та неправдивих новин, направлених проти територіальної цілісності України. Паралельно з інформаційним впливом, в містах та селах Донецької області були влаштовані проросійські мітинги, які згодом переросли у збройні акції протесту та захоплення органів державної влади. З усіх адміністративних будівель міста Макіївки та Донецька були зняті українські прапори та замінені на російські і прапори так званої «ДНР». Як наслідок, висловлювати свою проукраїнську громадянську позицію стало небезпечним для життя. На початку літа 2014 року на Донбасі з`явились невідомі озброєні особи, належні до збройних формувань РФ, які відверто говорили, що їм надає допомогу Російська Федерація: керує, фінансує та забезпечує усім необхідним. Збройні формування Російської Федерації викрадали, катували власників середнього та малого бізнесу, звичайних людей, а також вимагали у них та їхніх родин гроші за визволення. Зазначені обставини стали підставою для виїзду [PERSON] у березні 2014 року з тимчасово окупованої території м. Макіївки до міст Маріуполя, Києва та Львову, де заявник проживає на даний час. Однак, в частині вимог про встановлення факту порушення конституційних та конвенційних прав заявника, суд наголошує, що встановлення порушення прав пов`язано зі спором про право, а тому неприпустимо розглядати вимоги в цій частині в рамках встановлення факту, що має юридичне значення. Тому, в цій частині заяви слід відмовити, водночас, заявник не позбавлений права на звернення в позовному порядку з метою встановлення і захисту порушених прав.

Outcome: partial