Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-04 00:00:00

У серпні 2022 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив виключити відомості про його батьківство з актового запису № 553 від 22.12.2005, про народження дитини [PERSON] , [INFO] . За змістом позову, [INFO] відповідачка [PERSON] народила доньку - [PERSON] , про що 22 грудня 2005 року відділом реєстрації актів громадянського стану Заводської районної адміністрації м Запоріжжя, складено відповідний актовий запис № 553. Держана реєстрація народження дитини проведена відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. За вказівкою матері, батьком записаний [PERSON] . Відтак у свідоцтві про народження дитина була записана як [PERSON] . 14.02.2014 року Заводський відділ ДРАЦС Запорізького МУЮ зареєстрував шлюб між ним та [PERSON] . З відповідачкою він був знайомий та перебував у відносинах досить тривалий час. Він вважав, що є батьком доньки [PERSON] , тому вже після реєстрації шлюбу - 18.03.2014 року разом із відповідачкою вони звернулися до Заводського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького МУЮ зі спільною заявою про визнання його батьківства відносно [PERSON] , [INFO] . В останній час він став помічати, що схожість між ним та донькою [PERSON] не має, почав переглядати фото родичів своїх та [PERSON] , та не виявив жодної схожості. Також, з усних розмов з відповідачкою на теперішній час у нього є підстави вважати, що він все ж таки не є біологічним батьком дитини. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16.08.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження, постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23.09.2023 за результатами проведення підготовчого засідання було задоволено клопотання про виклик свідків та призначено судово-генетичну експертизу, зупинено провадження у справі. 06.02.2023 року ухвалою судді Заводського районного суду м. Запоріжжя було відновлено провадження у справі, підготовче судове засідання призначено на 07.03.2023 року. 07.03.2023 року ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя було закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду на 27.03.2023 року. Позивач 24.04.2023 під час проведення судового засідання позовні вимоги та фактичні обставини справи, зазначені у позовній заяві, підтримав, просив задовольнити їх. Додатково пояснив, що із відповідачкою знайомий зі школи. З 2002 року вони зустрічалися, мали інтимні стосунки з 15 років. Дізнався про своє майбутнє батьківство та злякався, тому що вони самі були дітьми. До пологового будинку не приїздив, потім приходив у гості та приносив цукерки, з дитячим візочком гуляли, фінансово не допомагав. Знає, що відповідачка надала власне прізвище, а по-батькові - свого померлого батька. В судовому засіданні 05.07.2023 позивач присутній не був. Представник позивача - адвокат Бабіч С.А. наполягав на задоволенні позовних вимог. Відповідачка в судовому засіданні 24.04.2023 під час проведення судового засідання просила відмовити у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із тим, що позивач завжди знав, що [PERSON] не є його біологічною донькою. Вони дійсно давно знайомі, а саме з 2003 року, перебували в одній компанії. Разом з тим, у той період у неї був інший чоловік, з яким у неї були стосунки, про цього чоловіка мало хто знав, вона його ні з ким не знайомила. І саме від цього чоловіка вона народила доньку, однак стосунки із цим чоловіком не склалися, вони шлюб не уклали. Про те, що вона була вагітна знали усі, до пологів вони із позивачем та спільною компанією деякий час проводили разом дозвілля, однак після пологів із позивачем не бачилися. Вона виховувала дитину сама, для неї, окрім дитини, більше нікого не існувало, позивач у той час до неї не приходив. Стосунки із позивачем почалися лише з 2011 роках, потім вони почали проживати разом. В подальшому вони уклали шлюб, а після шлюбу позивач вирішив удочерити [PERSON] , щоб усі були із одним прізвищем і дитина виховувалася в повноцінній сім`ї. Представник відповідачки - адвокат Вельможко О.О. просив відмовити у задоволенні позовної заяви, посилаючись на ч. 5 ст. 135 СК України. Представник третьої особи - начальник Заводського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), відповідно до листа від 13.04.2021 та від 03.03.2023, проти задоволення вимог не заперечував, просив розглянути справу без участі представника відділу. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що із сторонами у справі він навчався у школі та гуляли в одній компанії. Позивач із відповідачкою зустрічалися, чи були у них інтимні стосунки на той період, сказати точно не може. Але після того, як [PERSON] народила доньку, вважав, що це донька позивача. Йому про це казав сам [PERSON] . Чому вони відразу не уклали шлюб, не знає. Виховувати доньку позивач почав, коли став проживати разом із [PERSON] , десь з 2012 року. З 2022 року між [PERSON] та [PERSON] почалися сварки, тоді [PERSON] повідомив йому, що [PERSON] не є його біологічною донькою. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є матір`ю позивача. Син із відповідачкою дружили з 14-15 років. Коли [PERSON] народила, син прийшов і сказав, що це його дитини. Він на той момент і сам був дитиною, крім того, він переніс операцію. [PERSON] до них не приходила, нічого не просила, вони до неї також не приходили, не допомагали. Вона теж не так давно народила, їй було не до того. Потім з 2010 року син знов почав зустрічатися з відповідачкою, а з 2012 року вони почали жити разом. У них ніколи не було сумнівів, що [PERSON] біологічна донька [PERSON] . Після народження дитини, у [PERSON] були стосунки також з іншою дівчиною. Свідок [PERSON] повідомив, що з 2013 року він був сусідом та проживав в одному будинку із родиною [PERSON] . Близькими друзями вони не були, але інколи свідок спілкувався із [PERSON] . Він завжди вважав, що [PERSON] є донькою позивача. Нещодавно дізнався, що це не так. Свідок [PERSON] суду повідомив, що він є батьком позивача. Він із матір`ю розлучився у 1998 році, із сином мало спілкувався. Знав, що у 2013 році син зустрічався із дівчиною, також знав, що у сина народилася донька. У 2014 році син зареєстрував шлюб із відповідачкою, а потім записав доньку на своє ім`я. Свідок [PERSON] повідомив, що з 2012 року він працював із [PERSON] . У спілкуванні [PERSON] називав [PERSON] - дружиною, [PERSON] - своєю донькою. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона із відповідачкою є близькими подругами із самого дитинства, вона хрестила [PERSON] . З 12 років вони разом були в одній компанії підлітків: вона, [PERSON] , [PERSON] , та ін. Спілкувалися, гуляли на вулиці. [PERSON] та [PERSON] у той час не були парою. У [PERSON] був інший чоловік, із яким вона зустрічалася, та від якого вона народила. Стосунки з цим чоловіком не склалися і позивачка народила та виховувала дитину сама. З 2012 року [PERSON] почала проживати із [PERSON] , в подальшому вони уклали шлюб і [PERSON] удочерив [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що її бабуся проживає в одному під`їзді із [PERSON] , вона часто приїжджала на вихідні до бабусі, тому [PERSON] знає зі школи. Вони були вагітні приблизно в один період, тому часто спілкувалися. Знає, що [PERSON] спілкувалася із [PERSON] , вони дружили та були в одній компанії. Також знає, що у [PERSON] були стосунки із чоловіком, який старший за неї. І саме від цього чоловіка у неї народилася донька. Цього чоловіка вона не бачила. Хто забирав [PERSON] із пологового будинку, не знає. Після народження дитини, відповідачка проживала сама з дитиною. Позивача із відповідачкою разом, у той період вона не бачила. Сторони відновили спілкування у 2012-2013 роках, коли вони почали проживати разом. Вони уклали шлюб. Після укладення шлюбу позивач вирішив удочерити [PERSON] . У судовому засіданні була вислухана думка дитини - [PERSON] , яка у судовому засіданні пояснила, коли їй було 6 років і вона пішла у перший клас, мати із батьком почали разом проживати. Спочатку вона називала позивача [PERSON] , потім на прохання матері - батьком. Позивач як батько себе не проявляв, а після 14 років між ними почалися сварки. Вислухавши пояснення сторін, покази свідків, розглянувши позовну заяву, дослідивши письмові докази, суд встановив фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, які склалися між сторонами, та дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі з таких підстав. Судом з копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] встановлено, що 14.02.2014 між сторонами укладено шлюб, який зареєстровано Заводським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 21 (а.с. 13). Відповідно до копії свідоцтва про народження, виданого 18.08.2014 року повторно, серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] народилася у м. Запоріжжі, про що 19.05.2015 року здійснено відповідний актовий запис № 553, у відповідній графі міститься запис про [PERSON] , як батька дитини, та [PERSON] , як матір дитини (а.с. 6). Як встановлено судом за даними повного витягу про народження [PERSON] , [INFO] , № 00033876962 від 25.11.2021, відомості про дитину [PERSON] , [INFO] ; відомості про батька [PERSON] , підстава запису відомостей про батька: ч. 1 с т. 135 СК України (за вказівкою матері). Внесення відомостей про визнання батьківства з підстави спільної заяви матері та батька про визнання батьківства від 18.03.2014 року. Суть змін: відомості про прізвище з « [PERSON] » змінено на « [PERSON] », відомості про батька з « [PERSON] » на « [PERSON] », з « [PERSON] » та « [PERSON] », з « [PERSON] » на « [PERSON] », змінено на « [INFO] » (а.с. 7-9). Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить з таких норм чинного законодавства. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною 1 статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, ст. 15 ЦК України об`єктом захисту називає порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст. 122 та ст. 125 СК України (ч. 1 ст. 121 СК України). Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини (ч. 1 ст. 122 СК України). За частиною 1 статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Особа, яка записана батьком дитини відповідно до ст. ст. 122, 124, 126 СК України, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження (ч. ч. 1, 2 ст.136 СК України). Натомість, згідно із ч. 5 ст. 136 СК України не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком. Європейський суд з прав людини зазначив у справі «Йевремович проти Сербії», що у відповідності до ст. 8 Конвенції під час розгляду скарги про встановлення батьківства, суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява № 3150/05, пункт 109 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2007 року). Крім того, законодавством передбачено певні обов`язки батьків щодо їх дитини, а також вимогу ухвалювати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, інших осіб. Таким чином, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини перша та друга статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII). Отже, при вирішенні справ, зокрема, про оспорювання батьківства суди повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та сторін по справі. Таким чином, за положеннями ч. 5 ст. 136 СК України для відмови в позові з цієї підстави в ході судового розгляду перевірці підлягають обставини чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати. Відповідно, з урахуванням ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України на позивача покладається тягар доведення того, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідачка у справі повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати. Висновком експерта № 3474 (ім) / 2739 (мг) встановлена відсутність кровного споріднення між заявником ( [PERSON] ) та дитиною ( [PERSON] ) (а.с. 78-81). Разом з тим, у підготовчому судовому засіданні та у судовому засіданні відповідачка [PERSON] не заперечувала проти того, що [PERSON] не є біологічною донькою позивача, та зазначала, що позивач знав про це з самого початку. Так, сторонами під час проведення розгляду справи зазначалось про те, що зміни до актового запису про народження [PERSON] здійснені за їх спільною заявою (на підтвердження судом досліджено й повний витяг з відповідного реєстру), крім того, відсутність кровного споріднення [PERSON] із дитиною [PERSON] підтверджена висновком експерта. На переконання суду факт відсутності кровного споріднення поза розумним сумнівом був відомий на час звернення позивача до органу РАЦСу із заявою про визнання батьківства, свідченням чого є: - дуже тривалий період між датою народження дитини та датою подання заяви про визнання батьківства (вісім років); - поведінка позивача по відношенню до дитини, а саме той факт, що від народження дитини ні він, ні його близькі, в тому числі, мати не надавали будь-якої допомоги [PERSON] та дитині. Будь-яку батьківську турботу, увагу позивач, як він вважав до власної дитини, не проявляв; - подача заяви про визнання батьківства позивачем відбулась вже після укладення шлюбу, хоча до шлюбу сторони проживала разом близько двох років; - подача позову про оспорювання батьківства та виключення запису про батьківство з актового запису про народження дитини відбулося після того, як за позовною заявою [PERSON] , шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 139-142). Жоден із свідків, які викликалися з боку позивача, не переконав суд, що між сторонами були такі стосунки, які б давали підстави вважати, що [PERSON] могла бути біологічною донькою [PERSON] . Так, до показів батьків позивача суд відноситься критично, адже їх байдужість до долі дитини протягом шести років з моменту народження, лише підтверджують той факт, що вони не вважали її своєю онукою. Свідки [PERSON] та [PERSON] взагалі не були знайомі із Балабановими у момент народження дитини. А те, що позивач казав їм, що це його дружина та донька, а також той факт, що свідки також були в цьому впевнені, не ставить під сумнів обізнаність позивача про те, що він не є «біологічним» батьком. Натомість покази свідків, з боку відповідачки підтвердили, що на момент спірних правовідносин відповідачка мала стосунки з іншим чоловіком, про що не могла не знати певна кількість знайомих та близьких відповідачці людей, в тому числі, і позивачу. Отже, у відповідності до ч. 5 ст. 136 СК України позивач не має права на оспорювання батьківства. Оцінивши наявні докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі, тому ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, суд, зокрема, враховує висновки, здійснені у подібних правовідносинах, наведені у постановах Верховного Суду від 07.04.2021 у справі № 664/3284/18, пров. № 61-12177св20, від 06.05.2020 у справі № 641/2867/17-ц, пров. № 61-38660св18), від 22.12.2020 у справі №127/25686/17, пров. № 61-13452св19), від 05.02.2021 у справі № 615/483/20, пров. № 61-17337св20). За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що судом встановлено підстави для відмови у задоволенні позову, судові витрати зі сплати судового збору за пред`явлення позову до суду, слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed