Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-12 00:00:00

У січні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила суд (з урахуванням уточнень): - визнати її особистою приватною власністю 17/20 частин двокімнатної квартири, загальною площею 63,1 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; - здійснити поділ спільного майна подружжя сторін; - визнати за нею право власності на: 1) 3/20 частини двокімнатної квартири, загальною площею 63,1 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; 2) нежитлове приміщення, загальною площею 3,4 кв.м, за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що 04.10.2013 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 04.10.2013, і на час звернення до суду шлюбні відносини між сторонами припинено. Позивач зазначила, що за час шлюбу нею з відповідачем було набуто наступне майно: -двокімнатну квартиру, загальною площею 63,1 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу № 257 від 07.03.2014, вартість якої на момент купівлі складала 469 053,22 грн.; -земельну ділянку загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 3222480601:01:052:5033, за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва на право власності на нерухоме майно [NUMBER] ( [NUMBER] ) від 26.11.2015; -нежитлове приміщення, загальною площею 3,4 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва на право власності на нерухоме майно 34293935 від 27.02.2015; -однокімнатну квартиру, загальною площею 39,4 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу № ЛІ-Ак3/115 від 05.11.2015; -легковий автомобіль седан BYD F-3, 2013 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , відповідно до даних свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Позивач стверджувала, що квартира за адресою: [ADDRESS] , була придбана за рахунок вагомого грошового внеску з її боку у розмірі 400 000,00 грн., що були отримані нею від продажу 15.08.2013 її власної приватизованої квартири за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 18.03.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.. 15.05.2019 представником відповідача [PERSON] було подано до суду відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначено, що, перебуваючи у шлюбі, зареєстрованому 04.10.2013 у ВДРАЦС реєстраційної служби Києво-Святошинського РУЮ у Київській області, сторонами було набуто у спільну сумісну власність наступне майно: 1) двокімнатну квартиру, загальною площею 63,1 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; 2) нежитлове приміщення, загальною площею 3,4 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; 3) однокімнатну квартиру, загальною площею 39,4 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; 4) легковий автомобіль седан BYD F-3, 2013 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . З позиції відповідача, за час шлюбу сторони набули у спільну сумісну власність майно на загальну суму 1 750 800,00 грн, а відповідно, кожен з подружжя при поділі спільного сумісного майна має право на майно, що відповідає вартості на суму 875 400,00 грн. Разом з цим відповідач вважає, що на вказану суму при поділі позивачу з урахуванням принципу справедливості повинно бути виділено у власність 3/4 частини двокімнатної квартири, загальною площею 63,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , вартістю 900 000,00 грн. (3/4 частини від загальної вартості квартири 1 200 000,00 грн.). З огляду на вказане, відповідач вважав за справедливе, виділити йому у власність наступне майно на загальну суму 850 800,00 грн., а саме: 1) 1/4 частина двокімнатної квартири, загальною площею 63,1 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , вартістю 300 000,00 грн. (1/4 частина від загальної вартості квартири 1 200 000,00 грн.); 2) нежитлове приміщення, загальною площею 3,4 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , вартістю 25 900,00 грн.; 3) однокімнатну квартиру, загальною площею 39,4 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , вартістю 450 000,00 грн.; 4) легковий автомобіль седан BYD F-3, 2013 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , вартістю 74 900,00 грн. Зі слів [PERSON] доводи позивача про те, що квартира за адресою: [ADDRESS] , була придбана за рахунок вагомого грошового внеску з її боку у розмірі 400 000,00 грн., що були отримані нею від продажу 15.08.2013 її власної приватизованої квартири за адресою: [ADDRESS] , що начебто дає їй підставу для збільшення її частки у вказаній квартирі, не відповідають дійсності, оскільки у договорі купівлі-продажу від 07.03.2014, посвідченому приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області за реєстровим № 257, на підставі якого на ім`я позивача було придбано двокімнатну квартиру, загальною площею 63,1 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , чітко вказано, що на її купівлю було отримано нотаріально засвідчену згоду відповідача як чоловіка покупця (позивача). При цьому, як зазначав відповідач, ще до шлюбу сторін 30.07.2013 саме відповідачем було внесено завдаток на придбання цієї квартири, відповідно до чого, як вважає відповідач, ця двокімнатна квартира є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] . Щодо земельної ділянки загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 3222480601:01:052:5033, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS] , відповідач вказував, що вона була набута ним у власність на підставі свідоцтва на право власності на нерухоме майно [NUMBER] (індексний № 48499580) від 26.11.2015 у процесі приватизації, а отже вона є саме особистою власністю відповідача. 15.05.2019 року відповідачем [PERSON] через канцелярію суду подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якій він просив суд: - у задоволенні первісного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя - відмовити у повному обсязі; - поділити спільне сумісне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] ; - визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на: 1) 1/4 частину двокімнатної квартири, загальною площею 63,1 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 291506632224; 2) нежитлове приміщення, загальною площею 3,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 585776532224; 3) однокімнатну квартиру, загальною площею 39,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1138663032224; 4) легковий автомобіль седан BYD F-3, 2013 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . Свої зустрічні вимоги [PERSON] обґрунтував тим, що на час подання позовної заяви шлюбні відносини між сторонами поки що тимчасово припинено, але шлюб не розірвано. [PERSON] зазначав, що за час спільного проживання у шлюбі сторони набули у спільну сумісну власність лише: 1) двокімнатну квартиру, загальною площею 63,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , вартістю 1 200 000,00 грн.; 2) нежитлове приміщення, загальною площею 3,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , вартістю 25 900,00 грн., 3) однокімнатну квартиру, загальною площею 39,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , вартістю 450 000,00 грн.; 4) легковий автомобіль седан BYD F-3, 2013 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , вартістю 74 900,00 грн. Разом з цим, [PERSON] стверджував, що іншого майна вони не нажили, а тому вартість всього нажитого ними спільного сумісного майна складає 1 750 800,00 грн, тобто при поділі спільного сумісного майна подружжя позивач за зустрічним позовом має право претендувати на майно загальною вартістю 875 400,00 грн. Ухвалою суду від 13.06.2019 року було прийняти до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, та об`єднати в одне провадження з первісним позовом. Ухвалою суду від 13.06.2019 року було накладено арешт на двокімнатну квартиру, загальною площею 63,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта 291506632224, та на легковий автомобіль седан BYD F-3, 2013 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . 13.06.2019 року представником позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] , під час підготовчого засідання, було подано клопотання про призначення судової експертизи. 24.06.2019 року представником позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] було подано уточнену позовну заяву, вимоги якої були обґрунтовані тим, що об`єкт житлової нерухомості у вигляді двокімнатної квартири, загальною площею 63,1 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] , є особистою власністю [PERSON] , оскільки придбана вказана квартира за її особисті кошти, отримані від продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , за договором купівлі-продажу квартири від 15.08.2013, посвідченим приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мельник А.І., а ціна зазначеного договору склала 400 000 грн. Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) вказувала, що Продана квартира належала на праві власності Позивачу і батькам Позивача - [PERSON] , [PERSON] . При цьому, кошти, отримані від продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , батьки [PERSON] , та [PERSON] подарували своїй доньці - Позивачу за первісним позовом. [PERSON] звертала увагу, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , вартість майна складала 469053, 22 грн., з них 400 000 грн. - її власні кошти, що складає 17/20 квартири, а отже, лише 69053,22 грн. можна вважати спільною власністю подружжя, а це складає менше 15 % від вартості майна, тобто 3/20 квартири. На думку позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом), спільною часткою вказаного об`єкта нерухомості с лише 3/20 квартири, що підлягають поділу. Ухвалою суду від 20.01.2020 року клопотання представника позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] про призначення судової експертизи було задоволено та призначено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз провести по справі судову товарознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено наступні запитання: 1.Яка дійсна ринкова вартість транспортного засобу легковий седан BYD F-3, 2013 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , станом на дату проведення експертизи? 2. Яка дійсна ринкова вартість однокімнатної квартири загальною площею 39,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , станом на дату проведення експертизи? 3. Яка дійсна ринкова вартість двокімнатної квартири загальною площею 63,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , станом на дату проведення експертизи? 4. Яка дійсна ринкова вартість нежитлового приміщення, загальною площею 3,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , станом на дату проведення експертизи? 5. Яка дійсна ринкова вартість земельної ділянки загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 3222480601:01:052:5033, за адресою: [ADDRESS] , станом на дату проведення експертизи? Ухвалою судді від 26.05.2022 року було поновлено провадження у справі. 15.07.2022 року представником відповідача (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] було подано заяву про зменшення розміру зустрічних позовних вимог, відповідно до якої [PERSON] просив суд: первісний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково, визнавши за нею право власності лише на 46/53 частини двокімнатної квартири, загальною площею 63,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 291506632224, а в решті її позовних вимог відмовити; поділити спільне сумісне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на: 1) 7/53 частини двокімнатної квартири, загальною площею 63,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 291506632224; 2) нежитлове приміщення, загальною площею 3,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 585776532224; 3) однокімнатну квартиру, загальною площею 39,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1138663032224; 4) легковий автомобіль седан BYD F-3, 2013 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . Ухвалою суду від 21.07.2022 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, первісний позов підтримала, проти зустрічного позову заперечувала. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) та його представник в судове засідання не з`явились, подали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, зустрічні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, проти задоволення первісних позовних вимог заперечили. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що первісні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а зустрічні позовні вимоги повинні бути задоволені у повному обсязі. Судом встановлено, що 04.10.2013 між сторонами було укладено шлюб, у ВДРАЦС реєстраційної служби Києво-Святошинського РУЮ у Київській області, що підтверджується із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 04.10.2013. Шлюб між сторонами розірвано на підставі заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.10.2021 у справі № 369/6298/21. Сторони шлюбного договору не уклали. За період шлюбу сторонами було набуто у спільну сумісну власність наступне майно: 1) двокімнатну квартиру, загальною площею 63,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 07.03.2014, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області за реєстровим № 257 та копія якого додана [PERSON] до її первісної позовної заяви, а його оригінал знаходиться у [PERSON] . Реєстрація права власності на дану квартиру на ім`я [PERSON] підтверджується також інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.05.2019, що додана до даної зустрічної позовної заяви [PERSON] . Відповідно до висновку судової експертизи №9157/20-42/9158/20-54/6760-6762/22-42, складеного експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, вартість даної квартири на даний час складає 2 024 865,00 грн.; 2) нежитлове приміщення, загальною площею 3,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № В12/53 від 14.11.2014, акту приймання-передачі майнових прав від 14.11.2014 та свідоцтва на право власності на нерухоме майно 34293935 від 27.02.2015, що підтверджується наданою [PERSON] разом з її позовної заявою інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.01.2019, а також копіями доданими до даної зустрічної позовної заяви [PERSON] , оригінали яких знаходиться у [PERSON] : самого свідоцтва, витягу з Державного реєстру речових прав від 27.02.2015, технічного паспорта від 03.09.2013, договору купівлі-продажу майнових прав № В12/53 від 14.11.2014, акту приймання-передачі грошових коштів від 14.11.2014 та акту приймання-передачі майнових прав від 14.11.2014. Відповідно до вже згаданого висновку судової експертизи №9157/20-42/9158/20-54/6760-6762/22-42, складеного експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, вартість цього нежитлового приміщення на даний час складає 46 355,00 грн.; 3) однокімнатну квартиру, загальною площею 39,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № ЛІ-Ак3/115 від 05.11.2015 та акту прийому-передачі майнових прав від 07.12.2016, що підтверджується наданою [PERSON] разом з її позовної заявою інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.01.2019, а також копіями доданими до даної зустрічної позовної заяви [PERSON] , оригінали яких знаходиться у [PERSON] : самого договору купівлі-продажу майнових прав, акту приймання-передачі грошових коштів від 05.11.2015, аукціонного свідоцтва № ЛІ-Ак3/115 від 05.11.2015, витягу з Державного реєстру речових прав від 29.12.2016, технічного паспорта від 15.08.2016. Відповідно до вже згаданого висновку судової експертизи №9157/20-42/9158/20-54/6760-6762/22-42, складеного експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, вартість цієї квартири на даний час складає 1 336 269,00 грн.; 4) легковий автомобіль седан BYD F-3, 2013 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , на ім`я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 31.05.2015 та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 08.04.2015, що підтверджується наданою [PERSON] разом з позовною заявою копією вказаного свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, а також копією зазначеного договору купівлі-продажу транспортного засобу від 31.05.2015, доданою до даної зустрічної позовної заяви [PERSON] , оригінал якого знаходиться у [PERSON] . Відповідно до висновку судової експертизи №9157/20-42/9158/20-54/6760-6762/22-42, складеного експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, вартість цього авто на даний час складає 103 394,49 грн. Земельна ділянка загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 3222480601:01:052:5033, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS] , була набута [PERSON] у власність на підставі свідоцтва на право власності на нерухоме майно СТА 956461 (індексний № 48499580) від 26.11.2015 у процесі приватизації, що підтверджується рішенням 38 сесії 5 скликання Бобрицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 842/1-38-V від 23.10.2015, свідоцтвом та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.11.2015. На даний час вказане майно залишається бути зареєстрованим на праві власності за сторонами. Доказів протилежного суду надано не було. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду повідомила, що вона є матір`ю [PERSON] , що вони з чоловіком та їх донька продали їх приватизовану квартиру за адресою: [ADDRESS] , всі кошти було вкладено в купівлю двокімнатної квартири в с. Петропавлівська Борщагівка Києво-Святошинського (наразі - Бучанського) району Київської області. При цьому, відповідно до договору купівлі-продажу від 07.03.2014, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області за реєстровим № 257, на підставі якого на ім`я позивача за первісним позовом (відповідача на зустрічним позовом) було придбано двокімнатну квартиру, загальною площею 63,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , де чітко вказано, що на її купівлю було отримано нотаріально засвідчену згоду чоловіка покупця [PERSON] . Беззаперечних доказів того, що позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) на придбання спірної квартири за адресою: [ADDRESS] , витратила свої власні кошти у розмірі 400 000,00 грн., що були отримані нею від продажу 15.08.2013 її власної приватизованої квартири за адресою: [ADDRESS] , суду надано не було. До показів свідка, яка є матір`ю [PERSON] , суд ставиться критично, так як вона є заінтересованою особою та її покази не підтверджені іншими доказами, такими як договір дарування грошових коштів, посвідчений нотаріально, виписок з банківських рахунків, відповідно до яких вбачалося б, що кошти за продаж квартири в м. Обухові надійшли на рахунки [PERSON] та її батьків, а потім в подальшому були перераховані на купівлю квартири в с. Петропавлівська Борщагівка, тощо. До того ж, ще до шлюбу сторін саме [PERSON] було внесено завдаток на придбання двокімнатної квартиру, загальною площею 63,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , що вбачається з договору про наміри між продавцем та покупцем від 30.07.2013. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як передбачено ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. У ст. 60 СК України проголошено презумпцію того, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. З огляду на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 21.11.2018 у цивільній справі № 372/504/17 провадження № 14-325цс18, у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц та в подальших постановах в аналогічних справах. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, що підтверджено і в ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто, в результаті аналізу правових норм та судової практики, з огляду на встановлені у ході розгляду справи обставини суд приходить до наступних висновків. За час спільного проживання у шлюбі сторони набули у спільну сумісну власність: 1) двокімнатну квартиру, загальною площею 63,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , вартістю 2 024 865,00 грн.; 2) нежитлове приміщення, загальною площею 3,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , вартістю 46 355,00 грн., 3) однокімнатну квартиру, загальною площею 39,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , вартістю 1 336 269,00 грн.; 4) легковий автомобіль седан BYD F-3, 2013 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , вартістю 103 394,49 грн. Спірна земельна ділянка є особистою власністю [PERSON] , так як була набута ним шляхом приватизації. А отже, вартість всього нажитого сторонами спільного сумісного майна складає 3 510 883,49 грн., тобто при поділі спільного сумісного майна подружжя кожна сторона має право претендувати на майно загальною вартістю 1 755 441,74 грн. З огляду на вказане, а також те, що позивач за первісним позовом прагне набути максимально більшу частину квартири по [ADDRESS] , що знаходиться в її користуванні, що інші 3 об`єкти спільної сумісної власності є неподільними, і транспортний засіб та однокімнатна квартира знаходяться в користуванні [PERSON] , а нежитлове приміщення - в спільному користуванні сторін, суд вважає за справедливе здійснити наступний поділ майна: - залишити у власності [PERSON] 46/53 частини двокімнатної квартири, загальною площею 63,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , вартістю 1 757 430,00 грн. (46/53 частини від загальної вартості квартири 2 024 865,00 грн.); - визнати за [PERSON] право власності на наступне майно на загальну суму 1 753 453,49 грн.: 1) 7/53 частину двокімнатної квартири, загальною площею 63,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , вартістю 267 435 грн. (7/53 частина від загальної вартості квартири 2 024 865,00 грн.) 2) нежитлове приміщення, загальною площею 3,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , вартістю 46 355,00 грн.; 3) однокімнатну квартиру, загальною площею 39,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , вартістю 1 336 269,00 грн.; 4) легковий автомобіль седан BYD F-3, 2013 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , вартістю 103 394,49 грн. З огляду на це, суд вважає, що у первісний позов слід задовольнити частково, а зустрічний - у повному обсязі. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З огляду на те, що зустрічний позов суд задовольняє у повному обсязі та ділить спірне майно саме у спосіб, визначений [PERSON] , на підставі ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом судовий збір у розмірі 9 138,20 грн., що підтверджується наявною у справі квитанцією. З урахуванням викладеного,

Outcome: partial