Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-06 00:00:00

ПАТ «Альфа Банк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 37396000000004 в розмірі 45070,05 гривень, з яких: заборгованість за тілом кредиту 33524,94 гривні, заборгованість за простроченим тілом кредиту 9771,23гривні, заборгованість за відсотками за кредитом 513 гривень, неустойка в розмірі 1260,88 гривень, а також судових витрат. Позовні вимоги обгрнутовані тим, що 26.03.2014 р. між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено Договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, шляхом акцептування клієнтом пропозиції Банку в рамках обслуговування продукту «Максимум», відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати відповідачеві кредит в сумі 20000 гривень, а відповідач зобов`язався в порядку та на умовах, визначених Договором повертати Кредит, виплачувати проценти за користування Кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором. Позивач зазначає, що виконав свої зобов`язання, однак відповідач не виконав належним чином свої обов`язки за договором, внаслідок чого станом на 16.11.2017 р. у нього вникла заборгованість в розмірі 45070,05 гривень, з яких: заборгованість за тілом кредиту 33524,94 гривні, заборгованість за простроченим тілом кредиту 9771,23гривні, заборгованість за відсотками за кредитом 513 гривень, неустойка в розмірі 1260,88 гривень, яку позивач просить стягнути в судовому порядку. 03.01.2018 р. Смілянським міськрайонним судом Черкаської області відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. 22.01.2018 р. відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просить відмовити у задоволенні позову, зазначаючи про те, що порушення зобов`язань виникло внаслідок непереборної сили, про що він подав заяву до Банку 25.08.2017 р., а саме позбавлення його місця проживання в Україні та окупація АР Крим, неможливість здійснення платежів з території АР Крим. На підставі ухвали Київського апеляційного суду від 04.01.2019 р. підсудність у справі за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до [PERSON] визначена Голосіївському районному суду м.Києва. 25.01.2019 р. справа прийнята в провадження судді Голосіївського районного суду м.Києва Колдіної О.О. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. 13.09.2019 р. вирішено питання про закриття підготовчого провадження. 04.09.2020 р. відповідачем подана зустрічна позовна заява, яка повернута відповідно до ухвали суду від 06.07.2023 р. 02.02.2023 р. судом до участі у справі залучено правонаступника позивача - ТОВ «Вердикт Капітал». Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги і обгрунтування позову в повному обсязі, просила його задовольнити, посилаючись на невиконання відповідачем належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором. Відповідач заперечував проти задоволення позову, вказуючи на неможливість виконання своїх обов`язків за кредитним договором в зв`язку з форс мажорними обставинами, неможливістю здійснювати платежі з території АР Крим, а також зазначив про невизначеність належним чином розміру заборгованості. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами. Відповідно до статей 2, 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України). Судом встановлено, що 26.03.2014 р. [PERSON] підписав Анкету-заяву про акцептування пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в рамках продукту «Максимум». На підставі зазначеного Договору Банк відкрив рахунок № [NUMBER] та випустив міжнародну платіжну карту DMC Gold строком на два роки з моменту її випуску. Крім того, Банком була відкрита відновлювальна кредитна лінія в розмірі 75000 гривень і встановив доступну суму кредиту для Клієнта в розмірі 20000 гривень. Сторони погодили, що відповідно до п.2.2 Договору процентна ставка за користування коштами відновлювальної кредитної лінії складає 36% річних на торгові операції та операції зняття коштів. Відповідно до п.2.3 Договору розмір обов`язкового мінімального платежу складає 7% від суми Загальної заборгованості за відновлювальною кредитною лінією,однак сума мінімального платежу не може бути меншою за 50 гривень. Датою сплати обов`язкового мінімального платежу за Кредитом є останній операційний день Платіжного періоду, кий починається з дня наступного за останнім днем попереднього розрахункового періоду і закінчується на 25 день з моменту закінчення попереднього розрахункового періоду. Відповідно до п.10.1 Договору він діє протягом невизначеного терміну до моменту закінчення строку дії всіх Карток, виданих згідно договору та закриття рахунку. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку та, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 1 ст. 610 цього Кодексу визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). При порушенні зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Позивач, звертаючись до суду просить стягнути з відповідача заборгованість за Кредитним договором станом на 16.11.2017 р. в розмірі 45070,05 гривень, яка складається: заборгованість за тілом кредиту 33524,94 гривні, заборгованість за простроченим тілом кредиту 9771,23гривні, заборгованість за відсотками за кредитом 513 гривень, неустойка в розмірі 1260,88 гривень Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підтвердження наявності заборгованості позивачем надано до суду довідку про розмір заборгованості. У постановах Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі №569/7648/15-ц, від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц, від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц, від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 зроблено висновок про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України №75 від 04 липня 2008 року, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. При цьому відповідно до пункту 61 вказаного Положення форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: 1) номер особового рахунку; 2) дату здійснення останньої (попередньої) операції; 3) дату здійснення поточної операції; 4) код банку, у якому відкрито рахунок; 5) код валюти; 6) суму вхідного залишку за рахунком; 7) код банку-кореспондента; 8) номер рахунку кореспондента; 9) номер документа; 10) суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); 11) суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; 12) суму вихідного залишку. Таким чином, виписка по картковому рахунку може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися в сукупності з іншими доказами. В той же час, розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 та Верховного Суду України у постанові від 11 березня 2015 року № 6-16цс15. Підтвердженням виконаних операцій є виписки з особових рахунків клієнтів, однак виписка по рахунку відповідача до позовної заяви не додана. Крім того, надана довідка містить суперечливі відомості про розмір виданого кредиту. Матеріали справи не містять даних про перевипуск банківської картки, оскільки картка, видана 26.03.2014 р., терміном на два роки згідно умов Договору, а отже суд позбавлений можливості встановити термін дії Договору і правомірність нарахування відсотків. З огляду на відсутність належних та достатніх доказів на підтвердження наявності заборгованості та її розміру суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність заявлених вимог в зв`язку з чим позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України в зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не підлягають стягненню з відповідача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed