Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

У квітні 2023 року позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 20.05.2008 року між нею та відповідачем укладено шлюб, під час якого у них народилось двоє дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Разом з тим, спільне життя з відповідачем не склалось та вони стали проживати окремо. При цьому зазначала, що їх спільна донька [PERSON] з квітня 2022 року виїхала разом із нею за кордон до Швейцарії, та на даний час проживають в м. Праттельн (Швейцарія), а старша донька [PERSON] залишились проживати разом із батьком та перебуває на його утриманні. Також вказувала, що оскільки фактичні шлюбні відносини між нею та відповідачем припинені, вважає, що подальше спільне життя з відповідачем та збереження шлюбу є неможливим і суперечить її інтересам. Підстав для примирення не вбачає.Вже тривалий час вони проживають із відповідачем окремо, та за їхньою спільною домовленістю їхні діти, а саме [PERSON] , [INFO] проживає з матір`ю за кордоном, а старша донька [PERSON] , [INFO] з батьком в м. Києві. Спору про поділ майна між нею та відповідачем немає, як і спору щодо залишення проживання дітей разом із кожним з них. Однак, наявність неповнолітніх дітей позбавляє можливості розірвати шлюб через органи державної реєстрації, а тому у нього немає іншого шляху, крім зверненням із цим позовом до суду. Посилаючись на вказане, просила суд розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 20.05.2008 року, Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, та визначити місце проживання дітей, а саме [PERSON] , [INFO] , за її місцем проживання, а [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання батька. Представник позивачки [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи без її участі, уточненні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі, уточненніпозовні вимоги визнав в повному обсязі та не заперечував проти їх задоволення. Відповідно до вимог ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. У відповідності до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, при цьому суд також приймає до уваги визнання позову відповідачем, оскільки це не суперечить Закону, а також правам та інтересам сторін, не порушує свободи чи інтереси інших осіб, та відповідає вимогам ч.4 ст.206 ЦПК України. Так, згідно ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи убачається, що 20.05.2008 року між позивачкою та відповідачем зареєстровано шлюб, під час якого у них народилось двоє дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а/с 15-17). Крім того, судом встановлено, що менша донька [PERSON] з квітня 2022 року виїхала разом з позивачкою за кордон до Швейцарії, та на даний час проживає з матір`ю в м. Праттельн (Швейцарія), а старша донька [PERSON] залишились проживати разом із батьком в м.Києві. Також судом встановлено та убачається зі змісту поданого позову, що між сторонами фактично припинені шлюбні відносини, спільного господарства вони не ведуть та проживають окремо й відповідно позивачка наміру продовжувати подружні відносини із відповідачем не має, що також не заперечується й поданими сторонами на адресу суду письмовими заявами, в яких зокрема відповідач не заперечував щодо розірвання шлюбу. Спір щодо поділу спільного майна подружжя, як убачається зі змісту поданого позову відсутній та доказів на спростування вказаного відповідачем не надано. Так, згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Щодо позовних вимог в частині визначення місця проживання дітей, а саме молодшої доньки [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю, а старшої доньки [PERSON] , [INFO] , разом із батьком, то суд зазначає наступне. З матеріалів справи убачається, що за спільною домовленістю [PERSON] та [PERSON] їхні діти, а саме [PERSON] , [INFO] проживає з матір`ю за кордоном, що підтверджується посвідкою на проживання, а старша донька [PERSON] , [INFO] зареєстрована та проживає з батьком в [ADDRESS] . Так, згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до вимог ч. ч.1, 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно із ч.ч.1, 2,3, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. З матеріалів справи убачається, що на момент розгляду справи між сторонами спір щодо місця проживання дітей відсутній. Крім того, відповідач подав до суду письмову заяву, в якій вказував, що не заперечує в задоволенні вимог позивача й в частині визначення місця проживання дітей. До того ж, згідно наданих доказів, позивач має можливість у повному обсязі забезпечувати виховання та утримання дітей, має постійне місце роботи, не перебуває на обліках у лікаря-нарколога та психіатра, має у власності нерухоме майно. Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи щодо визначення місця проживання дітей, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, враховуючи, створення батьком належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, виходячи в першу чергу з інтересів дитини, суд приходить до переконання про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з батьком. Крім того, беручи до уваги, що місце проживання дитини з одним із батьків не є перешкодою для іншого щодо виконання як обов`язків так і здійснення прав. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України понесені позивачкою витрати у вигляді судового збору в сумі 1073 грн. 60 коп. за вимогою про розірвання шлюбу підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, а також 1073 грн. 60 коп. на користь держави за вимогою про визначення місця проживання дітей, при цьомуматеріали справи не містять доказів щодо наявності підстав для звільнення відповідача від сплати судового збору відповідно до вимог ст.5 Закону України «Про судовий збір». На підставі вище викладеного та

Outcome: approved