Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-29 00:00:00

04.04.2023 заявник звернувся до суду із заявою, поданою в порядку окремого провадження, просить встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , громадянки України, яка настала [INFO] у м. Лобня Московської області Російської Федерації. Згідно з заявою, [PERSON] є сином [PERSON] , яка померла [INFO] , з його народження фактично зареєстрована та проживала у м.Запоріжжі. Спадкоємцями першої черги після смерті матері, яка [INFO] померла у м.Лобня Московської області РФ, під час відвідування дочки [PERSON] , є заявник та його сестра (заінтересована особа). Заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, оскільки смерть матері настала поза територією України, що унеможливлює здійснення державної реєстрації цього факту, відповідно, й отримання свідоцтва та реалізацію спадкових прав (двох земельних ділянок та житлового будинку). Заявник також зауважує, що його сестра відмовилась від прийняття спадщини за законом. На підставі наведеного, з посиланням на ст.293, 315 ЦПК України, ст.49, 1223, 1268, 1270 ЦК України, ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Правила державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджені наказом МЮУ №52/5 від 18.10.2000, заявник просить задовольнити заяву. Ухвалою судді від 10.04.2023 прийнято до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі, в порядку витребування доказів зобов`язано Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надати інформацію щодо наявності актового запису про смерть [PERSON] , [INFO] , громадянки України, уродженки с. Привільне Вільнянського району Запорізької області, яка настала [INFO] . Ухвала суду в частині витребування доказів виконана 04.05.2023 Заявник у судове засідання не з`явився. За змістом заяви адвокатки Л.В. Говіної, яка діє в інтересах заявника, вона просить розглядати справу без участі сторони заявника із посиланням на ст.4,19, 43, 223 ЦПК України. На задоволенні вимог заяви наполягає. Представник заінтересованої особи - Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 04.05.2023 письмово повідомив про розгляд справи за відсутності представника, заперечень проти заяви начальник відділу Н.Онищенко не має. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, за повідомленням представниці заявника в судовому засіданні 03.05.2023, із розглядом справи обізнана, заявник її повідомляв, проте, вона відмовляється письмово звертатись із будь-якими заявами. Крім того, стороні заявника відомо, що вона постійно мешкає на території РФ. Надіслання виклику до суду засобами поштового зв`язку та мобільного зв`язку унеможливлено. Заяв по суті справи після відкриття провадження від сторін не надходило. Враховуючи наведене, відсутність підстав для відкладення судового розгляду або оголошення перерви в ньому, суд вважає за можливе розглядати справу у призначений час за відсутності заявника, заінтересованих осіб та їх представників, що не протирічить ч.1 ст.223 ЦПК України. Внаслідок неявки в судове засідання всіх учасників справи відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши заяву, дослідивши наявні письмові докази, суд дійшов висновку про те, що заява не підлягає задоволенню у зв`язку із таким. Відповідно до ч.7 ст.19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Як врегульовано п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Ч.1, 2 ст.315 ЦПК України визначено перелік фактів, які можуть бути встановлені судом. Так, відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як передбачено ч.1 ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Ст.1,3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Тимчасова окупація Російською Федерацією територій України, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, незалежно від її тривалості, є незаконною і не створює для Російської Федерації жодних територіальних прав. Дата початку тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначається рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію указом Президента України. Для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, внутрішні морські води, прилеглі до сухопутної території інших тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; 3) інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими Кабінетом Міністрів України; 4) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1, 2 і 3 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Востаннє відповідно до Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженого Законом № 2915-IX від 07.02.2023, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб. Судом встановлено, що за даними свідоцтва про народження [PERSON] (російською мовою), [INFO] , серії [NUMBER] , виданого 04.10.1989, в графі «матір» міститься запис про [PERSON] (російською мовою). За даними паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Шевченківським РВ УМВС України в Запорізькій області 13.10.1998, [PERSON] , [INFO] , уродженка с.Привільне Вільнянського району Запорізької області, з 04.06.1981 була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Судом досліджені також докази на підтвердження родинного зв`язку заінтересованої особи - [PERSON] та [PERSON] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 24.09.1982, копія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 24.04.2010). До справи надано копію свідоцтва про смерть (засвідчену підписом заявника), видану відділом РАЦС на території РФ, складеного російською мовою, відносно [PERSON] , без зазначення по батькові, [INFO] . Оригінал свідоцтва до суду не надавався. Заявником надано копію зазначеного свідоцтва на підтвердження настання смерті матері 12.10.2022 у м. Лобня Московської області РФ. За даними Шевченківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (на виконання ухвали суду про витребування доказів), актовий запис про смерть [PERSON] відсутній. Ч.4 ст.263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі №235/2357/17 викладено правову позицію, згідно із якою документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Проте, суд враховує, що в даному випадку не йдеться про встановлення факту смерті фізичної особи на тимчасово окупованій території України. Відповідно, положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» застосуванню під час розгляду даної справи не підлягають. Згідно до положень ч.2 ст.49 ЦК України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи, а згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов`язковою. Відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та Єдиного державного демографічного реєстру в обсязі, визначеному Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус". Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться відповідно до цього Закону, Цивільного та Сімейного кодексів України та інших актів законодавства органами державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно з ч.1 ст.18 вказаного закону про факт державної реєстрації акта цивільного стану органами державної реєстрації актів цивільного стану видається відповідне свідоцтво. За положеннями ч.1,6 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» №2398-VI від 01.07.2010, державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров`я, де настала смерть, та інших осіб. Відповідно до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 №52/5, державну реєстрацію актів цивільного стану громадян України, які проживають або тимчасово перебувають за кордоном, проводять дипломатичні представництва та консульські установи України. Підставою для проведення державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть); б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - фельдшерська довідка про смерть); в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Оцінюючи досліджені докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Враховуючи положення ст.315, 317 ЦПК України встановлення факту, щодо якого подано заяву, в судовому порядку не є можливим. Крім того, заявником не доведено неможливість реєстрації актового запису про смерть особи у передбаченому законом порядку. Слід зауважити, що відповідно до ст.13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 р., укладеної між державами членами СНД, зокрема, Україною і РФ, та ратифікованої Законом України № 240/94-ВР від 10.11.1994 р., було передбачено, - документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення; документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів. Проте, 1 грудня 2022 року прийнято Закон України № 2783-IX «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року. Так, 22 грудня 2022 року Закон опубліковано у газеті «Голос України» та 23 грудня 2022 року Закон набрав чинності. Він передбачає: зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР, у відносинах з РФ та РБ (стаття 1); вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР, та Протоколу до неї, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР (стаття 2). Так, до документів, виданих на території РФ, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року, яка є чинною у відносинах України. Однак, п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 04.02.2023 р. №107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» установлено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 р. такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення. Тобто, й на даний час оригінал свідоцтва про смерть згідно з Конвенцією повинно прийматись на території України без спеціального посвідчення. За вимогами ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Аналіз ст. 317 ЦПК України надає можливість суду прийти до висновку, що заява в порядку окремого провадження може бути розглянута судом тільки у разі, коли смерть настала на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. Враховуючи зазначені обставини, звернення заявника до суду із заявою про встановлення факту смерті у даному випадку не відповідає положенням законодавства України, а тому у задоволенні заяви необхідно відмовити, адже цивільним процесуальним законодавством не передбачено можливості встановлення факту смерті особи на території іноземної держави. Відповідно до ч.7 ст.294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: dismissed