Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить суд: стягнути з Приватного акціонерного товариства ФІРМА «ФУНДАМЕНТ» заробітну плату за грудень 2021 року - 11 702 грн 79 коп, заробітну плату за січень 2022 року - 11 006 грн 74 коп та заробітну плату за лютий 2022 року - 11 684 грн 70 коп, грошову компенсацію за 10 днів невикористаної відпустки - 6 443 грн 38 коп, матеріальну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку - 11 345 грн 88 коп, разом - 52 183 (п`ятдесят дві тисячі сто вісімдесят три) гривні 49 копійок; моральну шкоду в розмірі 5 000 грн 00 коп; судові витрати. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно наказу № 52-к від 13.09.2004 [PERSON] 15.09.2004 був прийнятий до Приватного акціонерного товариства фірма «Фундамент» на посаду електрослюсаря 6 розряду в управління механізації та транпорту. 01.03.2013 позивач був переведений на посаду електрослюсарем черговим та з ремонту устаткування 6-го розряду в службу головного енергетика. 11.05.2022 позивач був звільнений з посади електрослюсаря (слюсаря) чергового та з ремонту устаткування 6 розряду за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпПУ згідно наказу № 52-к від 11.05.2022 про припинення трудового договору (контракту). Про суми, нараховані та виплачені позивачу останній не був повідомлений відповідачем. На момент звільнення позивача відповідач не виплатив йому заробітну плату за грудень 2021 року, січень 2022 року та лютий 2022 року. Крім того, наказом № 52-к від 11.05.2022 про припинення трудового договору (контракту) встановлена виплата позивачу грошової компенсації за 10 днів невикористаної відпустки та матеріальної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку згідно п. 6.5. Розділу 6 Колективного договору підприємства. Станом на момент звернення з позовною заявою відповідач свої зобов`язання з виплати заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, матеріальної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку не виконав. Вказане зумовило звернення з цією позовною заявою. 16.03.2023 ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, яким роз`яснено право подати заяви по суті справи і визначено відповідні процесуальні строки. Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами, відповідач отримав 03.04.2023. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву. Позивачем додаткових пояснень до суду подано не було. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як вбачається з відомостей трудової книжки [PERSON] , останній 13.09.2004 прийнятий до Закритого акціонерного товариства фірма «Фундамент» на посаду електрослюсаря 6 розряду в управління механізації та транпорту (наказ № 52-к від 13.09.2004). 01.03.2013 переведений на посаду електрослюсарем черговим та з ремонту устаткування 6-го розряду в службу головного енергетика (наказ №80-к від 28.02.2013). 11.05.2022 [PERSON] звільнений з посади електрослюсаря (слюсаря) чергового та з ремонту устаткування 6 розряду за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпПУ (наказ № 52-к від 11.05.2022). Як вбачається зі змісту наказу № 52-к від 11.05.2022 про припинення трудового договору (контракту), [PERSON] мала б бути виплачена грошова компенсація за 10 днів невикористаної відпустки та матеріальна допомога у розмірі середньомісячного заробітку згідно п. 6.5. Розділу 6 Колективного договору підприємства. Як стверджує позивач, на момент звільнення відповідач не виплатив йому заробітну плату за грудень 2021 року, січень 2022 року та лютий 2022 року, а також грошову компенсацію за 10 днів невикористаної відпустки та матеріальної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку. Відсутність нарахованої заробітної плати та компенсацій, за вказаний період, підтверджується відомостями наданими позивачем з порталу https://portal.pfu.gov.ua. Згідно із ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно положень ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із частиною 1 статті 115 КЗпП України та статтею 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а з разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Верховний Суд у постанові від 21.02.2019 у справі № 225/4384/16-ц від 21.02.2019 визначив, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Згідно ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, враховуючи, що відповідачем доказів на спростування вимог позивача подано не було, суд вважає доведеним факт невиплати позивачу заробітної плати за грудень 2021 року в сумі 11 702,79 грн, заробітної плати за січень 2022 року - 11 006,74 грн, заробітної плати за лютий 2022 року - 11 684,70 грн, грошової компенсації за 10 днів невикористаної відпустки - 6 443,38 грн та матеріальної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку - 11 345,88 грн, що разом становить - 52 183, 49 грн. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 5 000,00 грн, то суд виходить із наступного. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною другою статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону (стаття 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, що доведено преюдиційним судовим рішенням в адміністративній справі і згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 25.04.2012 у справі № 6-23цс12 та Верховним Судом у постанові від 13.08.2020 у справі № 127/6375/19 (провадження № 61-7321св20). На підставі викладених норм права, враховуючи зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що підтверджено факт порушення законних прав позивача, яке полягало у невиплаті заробітної плати за 3 місяці та компенсацій при звільнені, що призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, у зв`язку з чим вважає за необхідне, з урахуванням принципів справедливості, розумності, стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 2 000,00 грн. У відповідності до вимог п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає до стягненню судовий збір в сумі 1 073,60 грн. Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. За вимог п.5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про: призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат. За вказаних обставин, суд вважає за необхідне встановити позивачу строк на подання доказів щодо розміру понесених судових витрат. На підставі Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Кодексу законів про працю України,

Outcome: partial