Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-25 00:00:00

28 жовтня 2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до ФОП [PERSON] про захист трудових прав (т.1 л/с 1-17). Позивач [PERSON] посилається в обґрунтування своїх позовних вимог на те, що з 19 серпня 2009 року вона працювала продавцем у ФОП [PERSON] за трудовим договором, укладеним 19 серпня 2009 року між сторонами. 31 травня 2018 року позивач була звільнена з роботи, згідно п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. Після звільнення відповідач ФОП [PERSON] не видав позивачу трудову книжку та не провів з нею розрахунок при звільненні. На підставі викладеного позивач [PERSON] просить суд: 1) зобов`язати відповідача внести запис до її трудової книжки про звільнення згідно п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін, 2) зобов`язати відповідача видати їй трудову книжку, 3) стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 99915 грн., 4) стягнути з відповідача на її користь компенсацію за невикористані відпустки в сумі 35572,18 грн., 5) стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 50000 грн., 6) стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку 186,65 грн. за один день вимушеного прогулу. 28 жовтня 2020 року автоматизованою системою документообігу суду дана цивільна справа була розподілена на суддю Шклярука В.М. та передана в його провадження. 02 листопада 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання, учасникам справи встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечень та пояснень (т.1 л/с 36). 31 січня 2022 року суддю Дунаєвецького районного суду Хмельницької області [PERSON] відраховано зі штату суду у зв`язку з виходом у відставку. Цивільну справу передано для повторного автоматизованого розподілу. 01 лютого 2022 року автоматизованою системою документообігу суду дана цивільна справа повторно була розподілена на суддю Дунаєвецького районного суду Хмельницької області Шафікову Ю.Е. 07 лютого 2022 року суддя Шафікова Ю.Е. прийняла справу до свого провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначила судове засідання, учасникам справи встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечень та пояснень (т.1 л/с 134). 07 червня 2022 року призначено проведення процедури врегулювання спору за участю судді шляхом проведення спільних та, за необхідності, закритих нарад. Провадження у справі зупинене до припинення врегулювання спору за участю судді (т.1 л/с 164). 01 липня 2022 року процедуру врегулювання спору за участю судді припинено, провадження у справі поновлено. Цивільну справу передано для повторного автоматизованого розподілу. 04 липня 2022 року автоматизованою системою документообігу суду дана цивільна справа повторно була розподілена на суддю Дунаєвецького районного суду Хмельницької області Посунько Г.А. 05 липня 2022 року суддя Посунько Г.А. прийняла справу до свого провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначила судове засідання, учасникам справи встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечень та пояснень (т.1 л/с 171-172). 14 липня 2022 року від відповідача ФОП [PERSON] та представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву (т.1 л/с 180-183), яким останні повідомили, що відповідач заперечує проти позову. Свої заперечення відповідач та представник відповідача обґрунтовують тим, що запис про звільнення до трудової книжки позивача [PERSON] був внесений в день її звільнення, тобто 31 травня 2018 року. Трудова книжка позивача знаходиться у неї та ніколи не передавалась на зберігання відповідачу, відповідно до вимог п.2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. Відповідач завжди своєчасно виплачував позивачу заробітну плату, тому заборгованості по заробітній платі немає. Позивач щорічно використовувала всі належні їй відпустки, тому заборгованості по компенсації за невикористані відпустки немає. Будь-яких дій, внаслідок яких позивачу могла бути заподіяна моральна шкода, відповідач не вчиняв, тому немає підстав для відшкодування моральної шкоди. Відповідач не порушував трудове законодавство відносно позивача, тому немає підстав для виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На підставі викладеного відповідач та представник відповідача просять відмовити в задоволенні позову, через необґрунтованість. Крім того, заявляють про застосування позовної давності. 26 липня 2022 року позивач [PERSON] подала до суду заяву про зміну позовних вимог (т.1 л/с 191-192), якою просить суд: 1) зобов`язати відповідача видати їй трудову книжку, 2) зобов`язати відповідача видати наказ про новий день її звільнення, який має відповідати даті видачі трудової книжки, 3) зобов`язати відповідача внести запис до її трудової книжки про звільнення за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін, із зазначенням нової дати звільнення, дати та номеру наказу про новий день її звільнення, 4) стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за період з 19 серпня 2009 року по 31 травня 2018 року в сумі 135487,18 грн., в тому числі компенсацію за невикористані відпустки в сумі 35572,18 грн., 5) стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 50000 грн., 6) стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 травня 2018 року по дату видачі трудової книжки, з розрахунку 186,65 грн. за один день вимушеного прогулу. 04 серпня 2022 року суд прийняв до розгляду заяву позивача про зміну позовних вимог, учасникам справи встановлено строк для подання відзиву на змінені позовні вимоги, відповіді на відзив, заперечень та пояснень (т.1 л/с 202-203). 01 серпня 2022 року від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив (т.1 л/с 195-198), якою позивач підтримала заявлені нею позовні вимоги. 12 серпня 2022 року від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на змінені позовні вимоги (т.1 л/с 203-211), яким повідомив, що відповідач заперечує проти позову. Свої заперечення представник відповідача обґрунтовують тим, що трудова книжка позивача [PERSON] знаходиться у неї та ніколи не передавалась на зберігання відповідачу, відповідно до вимог п.2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. Позивач була звільнена з роботи 31 травня 2018 року на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін, тому немає підстав для винесення наказу про новий день її звільнення. Запис про звільнення до трудової книжки позивача був внесений в день її звільнення, тобто 31 травня 2018 року, тому немає підстав для внесення до трудової книжки позивача нових записів. Відповідач завжди своєчасно виплачував позивачу заробітну плату та надавав всі належні їй відпустки, тому немає заборгованості по невиплаченій заробітній платі, в тому числі компенсації за невикористані відпустки. Будь-яких дій, внаслідок яких позивачу могла бути заподіяна моральна шкода, відповідач не вчиняв, тому немає підстав для відшкодування моральної шкоди. Відповідач не порушував трудове законодавство відносно позивача [PERSON] , тому немає підстав для виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На підставі викладеного представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову, через необґрунтованість. Крім того, заявляє про застосування позовної давності. 22 серпня 2022 року від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив (т.1 л/с 215), якою позивач підтримала заявлені нею позовні вимоги. 14 вересня 2022 року від представника відповідача [PERSON] надійшла заява (т.1 л/с 237-238) про застосування позовної давності. 14 вересня 2022 року задоволено клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів, зобов`язано відповідача ФОП [PERSON] надати суду наступні докази: 1) довідку про роботу [PERSON] у ФОП [PERSON] , із зазначенням її посади та періоду роботи, 2) копію наказу про звільнення [PERSON] з роботи у ФОП [PERSON] , 3) копію особової картки працівника [PERSON] , 4) витяг з книги обліку руху трудових книжок в частині відомостей про рух трудової книжки [PERSON] , 5) копії розрахунково-платіжних відомостей по нарахуванню заробітної плати [PERSON] за період з серпня 2009 року по травень 2018 року, 6) копії видаткових бухгалтерських документів про виплату [PERSON] заробітної плата за період з серпня 2009 року по травень 2018 року, 7) копію повідомлення ФОП [PERSON] про нарахування сум, належних при звільненні [PERSON] 29 вересня 2022 року від відповідача ФОП [PERSON] надійшла довідка про роботу позивача [PERSON] . Довідка приєднана до матеріалів цивільної справи (т.2 л/с 9). 29 вересня 2022 року від відповідача ФОП [PERSON] надійшло повідомлення про неможливість подати решту доказів, оскільки він не може їх віднайти (т.2 л/с 8). 14 вересня 2022 року відмовлено в задоволенні клопотання позивача [PERSON] про витребування від відповідача ФОП [PERSON] наступних доказів: 1) довідки про розмір заробітної плати помісячно за період роботи [PERSON] у ФОП [PERSON] , 2) копії зведених розрахунково-платіжних відомостей ФОП [PERSON] по нарахуванню заробітної плати працівникам за період з серпня 2009 року по травень 2018 року. 14 вересня 2022 року відмовлено в задоволенні клопотання позивача [PERSON] про витребування від ГУ ПФУ в Хмельницькій області наступних доказів: 1) копії звітів щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, поданих ФОП [PERSON] за 2011 - 2013 роки, 2) копії звітів щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, поданих ФОП [PERSON] за 2013 - 2018 роки. 14 вересня 2022 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про витребування доказів, зобов`язано ГУ ПФУ в Хмельницькій області надати суду наступні докази: копії форм ОК-7 "Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру. Індивідуальні відомості про застраховану особу" відносно [PERSON] за період з серпня 2009 року по травень 2018 року (включно). 13 жовтня 2022 року від ГУ ПФУ в Хмельницькій області надійшли індивідуальні відомості про застраховану особу (форма ОК-7) відносно [PERSON] за період з січня 2011 року по травень 2018 року. Відомості приєднано до матеріалів цивільної справи (т.2 л/с 16-17). 14 вересня 2022 року задоволено клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів, зобов`язано ГУ ДПС у Хмельницькій області надати суду в строк до 07 жовтня 2022 року наступні докази: копії звітів щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, поданих ФОП [PERSON] за період з жовтня 2013 року по травень 2018 року (включно). ГУ ДПС у Хмельницькій області не надало суду витребувані докази з причин, невідомих суду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві, заяві про зміну позовних вимог та відповідях на відзив. Додатково представник позивача [PERSON] пояснив, що з 19 серпня 2009 року позивач [PERSON] працювала продавцем у ФОП [PERSON] за трудовим договором, укладеним 19 серпня 2009 року між сторонами. 31 травня 2018 року позивач була звільнена з роботи, згідно п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. Після звільнення відповідач ФОП [PERSON] не видав позивачу трудову книжку. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з приводу своєї трудової книжки, але останній не віддав її, спочатку посилаючись на те, що треба поставити відмітку в центрі зайнятості, а потім - без будь-яких пояснень. За таких обставин позивач просить суд: 1) зобов`язати відповідача видати їй трудову книжку, 2) зобов`язати відповідача видати наказ про новий день її звільнення, який має відповідати даті видачі трудової книжки, 3) зобов`язати відповідача внести запис до її трудової книжки про звільнення за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін, із зазначенням нової дати звільнення, дати та номеру наказу про новий день її звільнення. Останні дві вимоги представник позивача не може обґрунтувати, але він вважає, що датою звільнення працівника є дата видачі трудової книжки. При цьому представник позивача підтвердив, що після розірвання трудового договору позивач більше не працювала у відповідача. Починаючи з лютого 2011 року відповідач не виплачував позивачу заробітну плату, внаслідок чого утворилась заборгованість по заробітній платі на загальну суму 99917 грн., в тому числі: -2011 рік: лютий - 100 грн., квітень - 500 грн., травень - 500 грн., серпень - 500 грн., вересень - 500 грн., жовтень - 500 грн., листопад - 500 грн., грудень - 502 грн., всього - 3602 грн., -2012 рік: лютий - 536 грн., березень - 36 грн., квітень - 1094 грн., травень - 1094 грн., червень - 656 грн., липень - 1102 грн., серпень - 602, грн., вересень - 1102 грн., жовтень - 1118 грн., листопада - 118 грн., грудень - 1134 грн., всього - 8592 грн., -2013 рік: січень - 1147 грн., лютий - 147 грн., березень - 1147 грн., квітень - 1147 грн., травень - 47 грн., червень - 1147 грн., липень - 647 грн., серпень - 947 грн., вересень - 1147 грн., листопад - 1147 грн., грудень - 218 грн., всього - 8888 грн., -2014 рік: січень - 1218 грн., лютий - 218 грн., березень - 1218 грн., квітень - 1218 грн., травень - 1218 грн., червень - 218 грн., липень - 918 грн., серпень - 1218 грн., вересень - 1218 грн., жовтень - 568 грн., листопад - 1218 грн., грудень - 1218 грн., всього - 11666 грн., -2015 рік: січень - 1218 грн., лютий - 218 грн., березень - 1218 грн., квітень - 1218 грн., червень - 1218 грн., липень - 1218 грн., вересень - 378 грн., жовтень - 1378 грн., листопад - 878 грн., грудень - 378 грн., всього - 9320 грн., -2016 рік: січень - 378 грн., березень - 1378 грн., квітень - 1378 грн., травень - 450 грн., червень - 1450 грн., липень - 450 грн., серпень - 1450 грн., вересень - 450 грн., листопад - 1450 грн., грудень - 100 грн., всього - 8934 грн., -2017 рік: січень - 3200 грн., лютий - 2900 грн., березень - 2200 грн., квітень - 2000 грн., травень - 2700 грн., червень - 2600 грн., липень - 700 грн., серпень - 3200 грн., вересень - 2200 грн., жовтень - 3200 грн., листопад - 2200 грн., грудень - 3200 грн., всього - 30300 грн., -2018 рік: січень - 3723 грн., лютий - 3723 грн., березень - 3723 грн., квітень - 3723 грн., травень - 3723 грн., всього - 18615 грн. За час роботи позивач не використала належні їй відпустки в загальній кількості 311 днів, а саме: - щорічні відпустки - 211 днів, а саме: -за період з 19 серпня 2009 року по 18 серпня 2010 року - 24 дня, -за період з 19 серпня 2010 року по 18 серпня 2011 року - 24 дня, -за період з 19 серпня 2011 року по 18 серпня 2012 року - 24 дня, -за період з 19 серпня 2012 року по 18 серпня 2013 року - 24 дня, -за період з 19 серпня 2013 року по 18 серпня 2014 року - 24 дня, -за період з 19 серпня 2014 року по 18 серпня 2015 року - 24 дня, -за період з 19 серпня 2015 року по 18 серпня 2016 року - 24 дня, -за період з 19 серпня 2016 року по 18 серпня 2017 року - 24 дня, -за період з 19 серпня 2017 року по 31 травня 2018 року - 19 днів. - додаткові відпустки одинокої матері - 100 днів, а саме: 2009 рік - 10 днів, 2010 рік - 10 днів, 2011 рік - 10 днів, 2012 рік - 10 днів, 2013 рік - 10 днів, 2014 рік - 10 днів, 2015 рік - 10 днів, 2016 рік - 10 днів, 2017 рік - 10 днів, 2018 рік - 10 днів. Оскільки позивач не використала 311 днів відпустки, тому вона вважає, що відповідач ФОП [PERSON] зобов`язаний виплати їй грошову компенсацію в сумі 35572,18 грн., із розрахунку: 40492 грн. (заробіток позивача за період з травня 2017 року по квітень 2018 року) ? 354 дня (365 днів у році - 11 святкових днів за КЗпП України) х 311 днів невикористаної відпустки. Позивач вважає, що внаслідок невиплати заробітної плати, ненадання відпусток, невидачі трудової книжки та невиплати коштів при звільненні відповідач ФОП [PERSON] заподіяв їй моральну шкоду. Так, порушення трудових прав позивача призвело до моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв`язків, вимагає додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки вона була позбавлена права оздоровлюватися, не може розпоряджатися своїми грошовими коштами, не може працевлаштуватись та стати на облік в центрі зайнятості. Заподіяну моральну шкоду позивач оцінює в сумі 50000 грн. Оскільки відповідач ФОП [PERSON] не видав позивачу трудову книжку, тому остання вважає, що відповідач зобов`язаний виплати їй середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 травня 2018 року по дату видачі трудової книжки, з розрахунку 186,65 грн. за один день вимушеного прогулу. Розрахунок проведено наступним чином: 7446 грн. (заробітна плата позивача за березень 2018 року - 3723 грн., заробітна плата позивача за квітень 2018 року - 3723 грн.) ? 40 робочих днів = 186,65 грн. На підставі викладеного просить суд: 1) зобов`язати відповідача видати позивачу трудову книжку, 2) зобов`язати відповідача видати наказ про новий день звільнення позивача, який має відповідати даті видачі трудової книжки, 3) зобов`язати відповідача внести запис до трудової книжки позивача про звільнення за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін, із зазначенням нової дати звільнення, дати та номеру наказу про новий день її звільнення, 4) стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за період з 19 серпня 2009 року по 31 травня 2018 року в сумі 135487,18 грн., в тому числі компенсацію за невикористані відпустки в сумі 35572,18 грн., 5) стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 50000 грн., 6) стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 травня 2018 року по дату видачі трудової книжки, з розрахунку 186,65 грн. за один день вимушеного прогулу. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечив проти позову, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву та відзиві на змінені позовні вимоги. Додатково представник відповідача [PERSON] пояснив, що позивач використовує у своїх розрахунках розмір заробітної плати, вказаний у Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-7), де зазначено заробітну плату позивача на рівні мінімальної заробітної плати, встановленої на території України. Проте, умовами трудового договору від 19 серпня 2009 року сторони визначили, що розмір заробітної плати позивача становить 1/2 мінімальної заробітної плати, встановленої на території України. Суд, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення сторін, встановив наступні обставини та визначив відповідно до них правовідносини. З 19 серпня 2009 року позивач [PERSON] працювала продавцем у відповідача ФОП [PERSON] за безстроковим трудовим договором, укладеним 19 серпня 2009 року між сторонами (т.1 л/с 18). 19 серпня 2009 року трудовий договір був зареєстрований в Дунаєвецькому районному центрі зайнятості Хмельницької області за № 22060900261. 31 травня 2018 року позивач [PERSON] була звільнена з роботи, згідно п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін, трудовий договір розірвано сторонами. 13 червня 2018 року трудовий договір знято з реєстрації в Дунаєвецькому районному центрі зайнятості Хмельницької області. Згідно ч.1 ст.21 КЗпП України т рудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. Згідно ч.4 ст.21 КЗпП України в умовах спрощеного режиму регулювання трудових відносин, визначеного главою ІІІ-Б цього Кодексу, трудовий договір є основним засобом регулювання трудових відносин працівників та роботодавців (власників приватних підприємств), у яких кількість працівників або рівень оплати праці відповідає критеріям, встановленим статтею 49-5 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.49-5 КЗпП України с прощений режим\~регулювання трудових\~відносин (далі\~-\~спрощений режим)\~застосовується до\~трудових відносин,\~що виникають: між працівником та роботодавцем, який є суб`єктом малого або середнього підприємництва відповідно до закону з середньою кількістю працівників за звітний період (календарний рік) не більше 250 осіб. Згідно ч.4 ст.49-5 КЗпП України спрощений режим може застосовуватися у відносинах між працівниками та роботодавцями виключно на добровільних засадах. Такий режим передбачає можливість встановлення індивідуальних умов праці працівника безпосередньо у трудовому договорі. Згідно ч.10 ст.49-5 КЗпП України трудові відносини між працівниками та роботодавцями в умовах спрощеного режиму, які не врегульовані положеннями цієї глави та/або умовами трудового договору, регулюються відповідними положеннями цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.49-6 КЗпП України р егулювання трудових відносин працівників і роботодавців, на яких поширюється спрощений режим, здійснюється трудовим договором. Згідно ч.9 ст.49-6 КЗпП України трудовий договір укладається в письмовій формі державною мовою у двох примірниках (по одному примірнику для кожної із сторін). Згідно ч.1 ст.49-8 КЗпП України п рипинення трудового договору, розірвання трудового договору з ініціативи працівника або роботодавця здійснюються з підстав та у порядку, що встановлені цим Кодексом, з урахуванням особливостей, визначених цією главою. Згідно ч.2 ст.49-8 КЗпП України р озірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з підстав, не передбачених цим Кодексом, здійснюється з обґрунтуванням (зазначенням) причин такого розірвання та з наданням працівнику компенсаційної виплати в розмірі та у порядку, визначених трудовим договором. Позовна вимога про видачу трудової книжки. Позивач [PERSON] просить суд зобов`язати відповідача ФОП [PERSON] видати їй трудову книжку. Згідно ч.1 ст.48 КЗпП України (в редакції, яка була чинною на час звільнення позивача) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Згідно ч.2 ст.48 КЗпП України (в редакції, яка була чинною на час звільнення позивача) трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації. Згідно ч.4 ст.48 КЗпП України (в редакції, яка була чинною на час звільнення позивача) до трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Згідно ч.5 ст.48 КЗпП України (в редакції, яка була чинною на час звільнення позивача) порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно п.1.1\~Інструкції про\~порядок ведення\~трудових книжок\~працівників,\~затвердженої наказом\~Міністерства праці\~України,\~Міністерства юстиції\~України,\~Міністерства соціального\~захисту населення\~України від\~29\~липня 1993\~року №\~58\~та зареєстрованої\~в Міністерстві\~юстиції України\~17\~серпня 1993\~року за\~№ 110,\~-\~трудова книжка\~є основним\~документом про\~трудову діяльність\~працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських(фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. Згідно абз.1\~п.2.21-1\~Інструкції про\~порядок ведення\~трудових книжок\~працівників -\~трудові книжки\~працівників,\~які працюють\~на умовах\~трудового договору\~у фізичних\~осіб -\~суб`єктів\~ підприємницької\~діяльності без\~створення юридичної\~особи з\~правом найму,\~та фізичних\~осіб,\~які використовують\~найману працю,\~пов`язану\~з наданням\~послуг (кухарі,\~няньки,\~водії тощо),\~зберігаються безпосередньо\~у працівників. Згідно абз.2 п.2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників - зазначені в абзаці першому цього пункту фізичні особи роблять записи до трудових книжок працівників про прийняття на роботу та звільнення з роботи відповідно до укладених з працівниками письмових трудових договорів, що зареєстровані в установленому порядку в державній службі зайнятості. Під час прийняття на роботу вноситься запис: "Прийнятий на роботу (далі зазначається професійна характеристика робіт) за трудовим договором (зазначаються дата та номер договору), зареєстрованим у державній службі зайнятості (зазначається повна назва центру зайнятості), при цьому у графі 4 зазначається, на підставі чого внесено запис (дата і номер реєстрації трудового договору державною службою зайнятості: "трудовий договір (номер), зареєстрований (дата)"), а при звільненні - запис: "Звільнений з роботи (далі зазначається підстава звільнення з посиланням на відповідні статті КЗпП України)", при цьому у графі 4 зазначається дата зняття трудового договору з реєстрації державною службою зайнятості: "трудовий договір (номер) знято з реєстрації (дата)". Згідно абз.3\~п.2.21-1\~Інструкції про\~порядок ведення\~трудових книжок\~працівників - унесені фізичною особою до трудових книжок записи підтверджуються підписом посадової особи органу державної служби зайнятості, незалежно від місця реєстрації трудового договору, засвідчуються його печаткою. Отже, положеннями п.2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників визначено, що трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності, зберігаються безпосередньо у працівників. Позивач [PERSON] не надала суду жодних доказів про те, що її трудова книжка зберігалась не в неї, а у відповідача. При цьому відповідач ФОП [PERSON] категорично заперечує проти тверджень позивача про те, що її трудова книжка зберігалась в нього. Виходячи з обставин справи та наданих сторонами доказів, суд вважає, що наявність правових підстав для зобов`язання відповідача ФОП [PERSON] видати позивачу [PERSON] трудову книжку остання не довела, чим не виконала вимоги ст.ст.12, 81 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. На підставі викладеного суд вважає можливим відмовити в задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача видати трудову книжку, через необґрунтованість. Позовні вимоги про видачу наказу з новою датою звільнення та внесення запису до трудової книжки з новою датою звільнення. Позивач [PERSON] просить суд зобов`язати відповідача ФОП [PERSON] видати наказ про новий день її звільнення, який має відповідати даті видачі трудової книжки, та зобов`язати відповідача внести запис до її трудової книжки про звільнення за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін, із зазначенням нової дати звільнення, дати та номеру наказу про новий день її звільнення. 31 травня 2018 року позивач [PERSON] була звільнена з роботи продавцем у ФОП [PERSON] , згідно п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. 31 травня 2018 року трудовий договір розірваний сторонами. 13 червня 2018 року трудовий договір знято з реєстрації в Дунаєвецькому районному центрі зайнятості Хмельницької області. Згідно п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. Угода сторін є підставою для припинення будь-якого трудового договору, укладеного як на певний, так і на невизначений строк. Відповідна ініціатива про припинення трудового договору може надходити як від працівника, так і від власника. Але обидві сторони повинні досягти угоди про сам факт припинення трудового договору, про строк його припинення, а також з приводу того, що підставою припинення трудових відносин є угода сторін. Закон не встановлює певного порядку чи певних строків припинення трудового договору за угодою сторін, що визначаються ними самими в кожному конкретному випадку. Як правило, погодження сторін є усним, а оформлення припинення трудового договору провадиться в письмовій формі, з посиланням на п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України. Якщо одна із сторін не дає згоди на припинення трудового договору, то він може бути розірваний лише з ініціативи заінтересованої сторони з додержанням вимог закону. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" визначено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт досягнення між позивачем [PERSON] та відповідачем ФОП [PERSON] домовленості про припинення 31 травня 2018 року трудового договору за угодою сторін. В судовому засіданні встановлено, що після 31 травня 2018 року позивач [PERSON] більше не працювала у відповідача ФОП [PERSON] . При цьому в судовому засіданні встановлено, що між сторонами немає спору щодо законності звільнення позивача. Своєю позовною заявою позивач фактично просить визначити нову дату її звільнення, посилаючись на положення п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. Так, згідно абз.5 п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок - власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Згідно абз.6 п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок - п ри затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Згідно абз.7 п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок - д нем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Оскільки в судовому засіданні не знайшов підтвердження факт невидачі позивачу трудової книжки, тому немає підстав для застосування положень п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, зокрема, для видачі наказу з новою датою звільнення та внесення запису до трудової книжки з новою датою звільнення. Виходячи з обставин справи та наданих сторонами доказів, суд вважає, що наявність правових підстав для визначення нової дати звільнення позивач не довела, чим не виконала вимоги ст.ст.12, 81 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. На підставі викладеного суд вважає можливим відмовити в задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача видати наказ з новою датою звільнення та внести запис до трудової книжки з новою датою звільнення, через необґрунтованість. Позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі. Позивач [PERSON] просить суд стягнути з відповідача ФОП [PERSON] заборгованість по заробітній платі за період з 01 лютого 2011 року по 31 травня 2018 року в сумі 99915 грн. З 19 серпня 2009 року по 31 травня 2018 року позивач [PERSON] працювала продавцем у відповідача ФОП [PERSON] на підставі безстрокового трудового договору, укладеного 19 серпня 2009 року між сторонами та зареєстрованого 19 серпня 2009 року Дунаєвецьким районним центром зайнятості Хмельницької області за № 22060900261. Умовами трудового договору сторони визначили, що відповідач ФОП [PERSON] зобов`язується оплачувати працю позивача [PERSON] в розмірі 1/2 мінімальної ставки на місяць, виходячи з мінімальної заробітної плати. Згідно ч.1 ст.94 КЗпП України з аробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ч.1 ст.49-7 КЗпП України в умовах спрощеного режиму заробітна плата виплачується працівникові у строки, визначені трудовим договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Згідно ч.1 ст.115 КЗпП України з аробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч.1 ст.1 Закону України "Про оплату праці" з аробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ч.1 ст.21 Закону України "Про оплату праці" п рацівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ч.1 ст.24 Закону України "Про оплату праці" з аробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку, всі інші платежі здійснюються після виконання зобов`язань щодо оплати праці працівників. Отже, оплата праці має підвищену захищеність. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Невиплата заробітної плати не допускається.\~ Позивач [PERSON] стверджує, що вона не отримала заробітну плату, нараховану їй за період з 01 лютого 2011 року по 31 травня 2018 року, на загальну суму 99917 грн., в тому числі: -2011 рік: лютий - 100 грн., квітень - 500 грн., травень - 500 грн., серпень - 500 грн., вересень - 500 грн., жовтень - 500 грн., листопад - 500 грн., грудень - 502 грн., всього - 3602 грн., -2012 рік: лютий - 536 грн., березень - 36 грн., квітень - 1094 грн., травень - 1094 грн., червень - 656 грн., липень - 1102 грн., серпень - 602, грн., вересень - 1102 грн., жовтень - 1118 грн., листопада - 118 грн., грудень - 1134 грн., всього - 8592 грн., -2013 рік: січень - 1147 грн., лютий - 147 грн., березень - 1147 грн., квітень - 1147 грн., травень - 47 грн., червень - 1147 грн., липень - 647 грн., серпень - 947 грн., вересень - 1147 грн., листопад - 1147 грн., грудень - 218 грн., всього - 8888 грн., -2014 рік: січень - 1218 грн., лютий - 218 грн., березень - 1218 грн., квітень - 1218 грн., травень - 1218 грн., червень - 218 грн., липень - 918 грн., серпень - 1218 грн., вересень - 1218 грн., жовтень - 568 грн., листопад - 1218 грн., грудень - 1218 грн., всього - 11666 грн., -2015 рік: січень - 1218 грн., лютий - 218 грн., березень - 1218 грн., квітень - 1218 грн., червень - 1218 грн., липень - 1218 грн., вересень - 378 грн., жовтень - 1378 грн., листопад - 878 грн., грудень - 378 грн., всього - 9320 грн., -2016 рік: січень - 378 грн., березень - 1378 грн., квітень - 1378 грн., травень - 450 грн., червень - 1450 грн., липень - 450 грн., серпень - 1450 грн., вересень - 450 грн., листопад - 1450 грн., грудень - 100 грн., всього - 8934 грн., -2017 рік: січень - 3200 грн., лютий - 2900 грн., березень - 2200 грн., квітень - 2000 грн., травень - 2700 грн., червень - 2600 грн., липень - 700 грн., серпень - 3200 грн., вересень - 2200 грн., жовтень - 3200 грн., листопад - 2200 грн., грудень - 3200 грн., всього - 30300 грн., -2018 рік: січень - 3723 грн., лютий - 3723 грн., березень - 3723 грн., квітень - 3723 грн., травень - 3723 грн., всього - 18615 грн. Нарахування вказаної заробітної плати підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу [PERSON] з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-7), які були надані Головним управлінням ПФУ в Хмельницькій області (т.1 л/с 19-20, т.2 л/с 17). Відповідач ФОП [PERSON] , заперечуючи проти твердження позивача [PERSON] про невиплату їй заробітної плати, не надав суду жодних доказів про виплату останній заробітної плати за період з 01 лютого 2011 року по 31 травня 2018 року на загальну суму 99917 грн. Разом з тим, згідно абз.3 ч.1 ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" б ухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень. Згідно абз.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію. Згідно ч.1 ст.8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" б ухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Згідно ч.2 ст.8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" п итання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Згідно ч.3 ст.8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством, або власник відповідно до законодавства та установчих документів. Згідно ч.1 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Згідно ч.2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" п ервинні документи\~можуть бути\~складені у\~паперовій або\~в електронній\~формі та\~повинні мати\~такі обов`язкові\~реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і\~прізвища (крім\~первинних документів,\~вимоги до\~яких встановлюються\~Національним банком\~України)\~осіб,\~відповідальних за\~здійснення господарської\~операції і\~правильність її\~оформлення; особистий\~підпис або\~інші дані,\~що дають\~змогу ідентифікувати\~особу,\~яка брала\~участь у\~здійсненні господарської\~операції. Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо). Згідно ч.3 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і нформація,\~що міститься\~у прийнятих\~до обліку\~первинних документах,\~систематизується на\~рахунках бухгалтерського\~обліку в\~регістрах синтетичного\~та аналітичного\~обліку шляхом\~подвійного запису\~їх на\~взаємопов`язаних рахунках\~бухгалтерського обліку.\~Операції в\~іноземній валюті\~відображаються також\~у валюті\~розрахунків та\~платежів по\~кожній іноземній\~валюті окремо. Дані\~аналітичних рахунків\~повинні бути\~тотожні відповідним\~рахункам синтетичного\~обліку на\~кінець останнього\~дня кожного\~місяця. Права і обов`язки сторін, які виникають за результатами здійснення господарської операції, оформленої первинним документом відповідно до вимог цього Закону, не залежать від факту відображення її в регістрах та на рахунках бухгалтерського обліку. Згідно ч.4 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" р егістри бухгалтерського обліку повинні мати назву, період реєстрації господарських операцій, прізвища і підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у їх складанні. Згідно ч.5 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" г осподарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені. Згідно ч.8 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" в ідповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи. Відповідач ФОП [PERSON] не надав суду жодних бухгалтерських документів про виплату позивачу [PERSON] заробітної плати, а тому не довів, що виплатив останній заробітну плату, яку нарахував за період з 01 лютого 2011 року по 31 травня 2018 року, на загальну суму 99917 грн. За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідач ФОП [PERSON] не виплатив позивачу [PERSON] заробітну плату, яку нарахував за період з 01 лютого 2011 року по 31 травня 2018 року, на загальну суму 99917 грн. На підставі викладеного суд вважає можливим стягнути з відповідача ФОП [PERSON] на користь позивача [PERSON] заборгованість по заробітній платі, нарахованій за період з 01 лютого 2011 року по 31 травня 2018 року, в сумі 99917 грн., без виключення сум відрахувань податків та інших обов`язкових платежів. Позовні вимоги про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки. Позивач [PERSON] просить суд стягнути з відповідача ФОП [PERSON] компенсацію за невикористані 211 днів щорічної основної відпустки в сумі 24134,18 грн. Умовами трудового договору, укладеного 19 серпня 2009 року між сторонами та зареєстрованого 19 серпня 2009 року Дунаєвецьким районним центром зайнятості Хмельницької області за № 22060900261, визначено, що тривалість щорічної оплачуваної відпустки позивача [PERSON] становить 24 дні. Згідно ч.1 ст.74 КЗпП України г ромадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Згідно ч.1 ст.75 КЗпП України щ орічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Згідно ч.5 ст.79 КЗпП України конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і роботодавцем, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Згідно ч.8 ст.49-5 КЗпП України в умовах спрощеного режиму щорічні оплачувані відпустки та відпустки без збереження заробітної плати надаються працівникам відповідно до порядку та умов, визначених статтями 79, 84, 115\~цього Кодексу, з урахуванням таких особливостей: 1) на прохання працівника щорічна відпустка може бути поділена на частини будь-якої тривалості або надана повної тривалості з урахуванням встановлених цим Кодексом норм тривалості щорічних відпусток; 2) за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати за згодою сторін на термін більший ніж 15 календарних днів на рік, якщо така умова передбачена трудовим договором; 3) заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується до початку відпустки, якщо інше не передбачено трудовим або колективним договором. Згідно ч.1 ст.2 Закону України "Про відпустки" п раво на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Згідно ч.3 ст.2 Закону України "Про відпустки" п раво на\~відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом. Згідно ч.1 ст.6 Закону України "Про відпустки" щ орічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Позивач [PERSON] стверджує, що вона, працюючи у відповідача, не використала 211 днів щорічної основної відпустки, а саме: -за період з 19 серпня 2009 року по 18 серпня 2010 року - 24 дня, -за період з 19 серпня 2010 року по 18 серпня 2011 року - 24 дня, -за період з 19 серпня 2011 року по 18 серпня 2012 року - 24 дня, -за період з 19 серпня 2012 року по 18 серпня 2013 року - 24 дня, -за період з 19 серпня 2013 року по 18 серпня 2014 року - 24 дня, -за період з 19 серпня 2014 року по 18 серпня 2015 року - 24 дня, -за період з 19 серпня 2015 року по 18 серпня 2016 року - 24 дня, -за період з 19 серпня 2016 року по 18 серпня 2017 року - 24 дня, -за період з 19 серпня 2017 року по 31 травня 2018 року - 19 днів. Відповідач ФОП [PERSON] , заперечуючи проти твердження позивача [PERSON] про ненадання їй щорічної основної відпустки, не надав суду жодних доказів на їх спростування. Оскільки відповідач ФОП [PERSON] не надав суду жодних бухгалтерських документів та/або документів з кадрових питань про надання та оплату позивачу [PERSON] щорічної основної відпустки, тому не довів факт, що за період з 19 серпня 2009 року по 31 травня 2018 року позивачу надавалось та оплачувалось 211 днів щорічної основної відпустки. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] , працюючи у відповідача, не використала 211 днів щорічної основної відпустки. Згідно ч.1 ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. У випадках надання працівникам усіх видів відпусток, передбачених законодавством, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки застосовується Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (надалі - Порядок). Згідно п.2 Порядку - о бчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Згідно п.7 Порядку - обчислення середньої\~заробітної плати\~для оплати\~часу відпусток\~або компенсації\~за невикористані\~відпустки проводиться\~шляхом ділення\~сумарного заробітку\~за останні\~перед наданням\~відпустки 12\~місяців або\~за фактично\~відпрацьований період\~(розрахунковий\~період)\~на відповідну\~кількість календарних\~днів розрахункового\~періоду.\~Із розрахунку\~виключаються святкові\~та неробочі\~дні,\~встановлені законодавством.\~Отриманий результат\~множиться на\~число календарних\~днів відпустки. Святкові та неробочі дні (ст.73 КЗпП України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються. З індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-7 - т.1 л/с 19-20, т.2 л/с 17) вбачається, що сумарний заробіток позивача [PERSON] за останні 12 місяців за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) становить 41015 грн., в тому числі: червень 2017 року - 3200 грн., липень 2017 року - 3200 грн., серпень 2017 року - 3200 грн., вересень 2017 року - 3200 грн., жовтень 2017 року - 3200 грн., листопад 2017 року - 3200 грн., грудень 2017 року - 3200 грн., січень 2018\~року -\~3723\~грн.,\~лютий 2018\~року -\~3723\~грн.,\~березень 2018\~року -\~3723\~грн.,\~квітень 2018\~року -\~3723\~грн., травень 2018 року - 3723 грн. Кількість календарних днів розрахункового періоду становить 353 дні, в тому числі: червень 2017 року - 28, липень 2017 року - 31, серпень 2017 року - 30, вересень 2017 року - 30, жовтень 2017 року - 30, листопад 2017 року - 30, грудень 2017 року - 30, січень 2018 року - 29, лютий 2018 року - 28, березень 2018 року - 30, квітень 2018 року - 29, травень 2018 року - 28. Із розрахунку виключено святкові та неробочі дні, встановлені законодавством (ст.73 КЗпП України). Розмір компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки становить 24516,05 грн., з розрахунку: 41015 грн. (сумарний заробіток за розрахунковий період) ? 353 дні (кількість календарних днів розрахункового періоду) х 211 днів (невикористана щорічна основна відпустка) Разом з тим, позивач [PERSON] просить суд стягнути з відповідача ФОП [PERSON] компенсацію за невикористані 211 днів щорічної основної відпустки в сумі 24134,18 грн. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі викладеного суд вважає можливим стягнути з відповідача ФОП [PERSON] на користь позивача [PERSON] компенсацію за невикористані 211 днів щорічної основної відпустки в сумі 24134,18 грн., в межах заявлених позовних вимог, без виключення сум відрахувань податків та інших обов`язкових платежів. Позовні вимоги про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки. Позивач [PERSON] просить суд стягнути з відповідача ФОП [PERSON] компенсацію за невикористані 100 днів щорічної додаткової відпустки (як одинокій матері) в сумі 11438 грн. Згідно п.3 ч.1 ст.76 КЗпП України щорічні додаткові відпустки надаються працівникам в інших випадках, передбачених законодавством. Згідно ч.2 ст.76 КЗпП України т ривалість щорічних додаткових відпусток, умови та порядок їх надання встановлюються нормативно-правовими актами України. Згідно ч.1 ст.182-1 КЗпП України (в редакції, яка було чинною до 01 жовтня 2010 року) жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, одинокій матері, батьку, який виховує дитину без матері (у тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла дитину під опіку, надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 7 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 цього Кодексу). Згідно ч.1 ст.182-1 КЗпП України (з врахуванням змін, внесених Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту багатодітних сімей" від 19 травня 2009 року № 1343-VI, які набрали чинності 01 жовтня 2010 року) о дному з батьків, який має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73\~цього Кодексу). Згідно ч.1 ст.19 Закону України "Про відпустки" (в редакції, яка було чинною до 01 жовтня 2010 року) жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, одинокій матері, батьку, який виховує дитину без матері (у тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла дитину під опіку, надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 7 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 цього Кодексу). Згідно ч.1 ст.19 Закону України "Про відпустки" (з врахуванням змін, внесених Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту багатодітних сімей" від 19 травня 2009 року № 1343-VI, які набрали чинності 01 жовтня 2010 року) о дному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73\~Кодексу законів про працю України). Законодавством не передбачено строку давності, після якого втрачається право на щорічну додаткову відпустку працівників, які мають дітей. Якщо одинока мати, яка працює і сама виховує дитину, не користувалася зазначеною соціальною відпусткою, то вона має на неї право починаючи з 2004 року - тривалістю 7 календарних днів за кожен календарний рік до виповнення дитиною повноліття, а з 2010 року - тривалістю 10 календарних днів. Тому, якщо працівник з якихось причин не скористався цим правом і не використав цю відпустку за минулий рік або ж за кілька попередніх років, то він має право використати цю відпустку, а у разі звільнення (незалежно від підстав) йому має бути виплачена компенсація за всі невикористані дні відпустки. Поняття "одинока мати" визначено в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року № 9, а саме: одинока мати - жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама. В листі Міністерства праці та соціальної політики України від 14 квітня 2008 року № 235/0/15-08/13 зазначено, що до категорії одинокої матері належить, зокрема, вдова. Своє право на щорічну додаткову відпустку (як одинокій матері) позивач [PERSON] обґрунтовує тим, що вона має сина [PERSON] , [INFO] , та дочку [PERSON] , [INFO] . Позивач народила дітей від свого чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті чоловіка позивач самостійно виховує та утримує своїх дітей. Згідно ч.1 ст.1 Закону України "Про охорону дитинства" та ч.1 ст.2 Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" дитина - особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше. Згідно ч.1 ст.6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Отже, одинокій матері право на щорічну додаткову відпустку гарантується до досягнення її дитиною 18 років. Син позивача [PERSON] досяг 18 років [INFO] . Дочка позивача [PERSON] досягла 18 років [INFO] . Отже, позивач мала право на щорічну додаткову відпустку (як одинокій матері) лише до 2016 року (включно), у зв`язку з досягненням дітьми граничного віку для надання такої відпустки. Позивач [PERSON] стверджує, що вона, працюючи у відповідача, не використала 100 днів щорічної додаткової відпустки (як одинока матір), а саме: 2009 рік - 10 днів, 2010 рік - 10 днів, 2011 рік - 10 днів, 2012 рік - 10 днів, 2013 рік - 10 днів, 2014 рік - 10 днів, 2015 рік - 10 днів, 2016 рік - 10 днів, 2017 рік - 10 днів, 2018 рік - 10 днів. Проте, суд не може погодитись з таким розрахунком. З врахуванням вищезазначеного суд приходить до висновку, позивач [PERSON] , працюючи у відповідача, мала право на 77 днів щорічної додаткової відпустки (як одинокій матері), а саме: 2009 рік - 7 днів, 2010 рік - 10 днів, 2011 рік - 10 днів, 2012 рік - 10 днів, 2013 рік - 10 днів, 2014 рік - 10 днів, 2015 рік - 10 днів, 2016 рік - 10 днів. Позивач [PERSON] категорично наполягає на тому, що вона, працюючи у відповідача, не використала належні їй дні щорічної додаткової відпустки (як одинокій матері). Відповідач ФОП [PERSON] , заперечуючи проти твердження позивача [PERSON] про ненадання їй щорічної додаткової відпустки, не надав суду жодних доказів на їх спростування. Оскільки відповідач ФОП [PERSON] не надав суду жодних бухгалтерських документів та/або документів з кадрових питань про надання та оплату позивачу [PERSON] щорічної додаткової відпустки (як одинокій матері), тому не довів факт, що за період з 19 серпня 2009 року по 31 травня 2018 року позивачу надавалось та оплачувалось 77 днів щорічної додаткової відпустки (як одинокій матері). За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] , працюючи у відповідача, не використала 77 днів щорічної додаткової відпустки (як одинокій матері). Згідно ч.1 ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Обчислення розміру компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки (як одинокій матері) суд проводить відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. При цьому суд проводить обчислення виходячи з розрахункових показників, які були визначені при обчисленні компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки. Розмір компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки (як одинокій матері) становить 8946,61 грн., з розрахунку: 41015 грн. (сумарний заробіток за розрахунковий період) ? 353 дні (кількість календарних днів розрахункового періоду) х 77 днів (невикористана щорічна додаткова відпустка). На підставі викладеного суд вважає можливим стягнути з відповідача ФОП [PERSON] на користь позивача [PERSON] компенсацію за невикористані 77 днів щорічної додаткової відпустки (як одинокій матері) в сумі 8946,61 грн. Суд вважає можливим відмовити в задоволенні решти позовних вимог в частині стягнення компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки (як одинокій матері) в сумі 2491,39 грн., через необґрунтованість. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди. Позивач [PERSON] просить суд стягнути з відповідача ФОП [PERSON] моральну шкоду в сумі 50000 грн., заподіяну внаслідок порушення її трудових прав, зокрема, внаслідок невиплати заробітної плати, ненадання відпусток, невидачі трудової книжки та невиплати коштів при звільненні. Згідно ч.1 ст.237-1 КЗпП України в ідшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ч.2 ст.237-1 КЗпП України п орядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. В судовому засіданні встановлено що внаслідок невиплати заробітної плати, ненадання днів щорічної основної відпустки та невиплати коштів при звільненні (триваюче правопорушення) відповідач ФОП [PERSON] заподіяв позивачу [PERSON] , яка виражена в душевних стражданнях від порушення її законних прав та докладанні додаткових зусиллях для організації життя. При визначені розміру грошового відшкодування моральної шкоди суд враховує характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, їх тривалість та можливість відновлення, істотність вимушених змін у життєвих стосунках позивача [PERSON] , ступінь вини позивача та відповідача, а також вимоги розумності та справедливості. На підставі викладеного суд вважає можливим стягнути з відповідача ФОП [PERSON] на користь позивача [PERSON] моральну шкоду в сумі 10000 грн. Суд вважає можливим відмовити в задоволенні решти позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі 40000 грн., оскільки вважає заявлену позивачем вимогу завищеною. Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки. Позивач [PERSON] , посилаючись на ч.5 ст.235 КЗпП України, вважає, що оскільки відповідач ФОП [PERSON] не видав їй трудову книжку, тому зобов`язаний виплати їй середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 травня 2018 року по дату видачі трудової книжки, з розрахунку 186,65 грн. за один день вимушеного прогулу. Згідно ч.5 ст.235 КЗпП України (в редакції, яка була чинною на час звільнення позивача) у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Згідно ч.5 ст.235 КЗпП України (в редакції Закону України від 05 лютого 2021 року № 1217-ІХ, який набрав чинності 10 червня 2021 року) у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Оскільки в судовому засіданні не знайшов підтвердження факт невидачі позивачу трудової книжки, тому немає підстав для застосування положень ч.5 ст.235 КЗпП України (в редакції, яка була чинною на час звільнення позивача), зокрема, для стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. В судових засіданнях, які відбулись 06 квітня 2023 року та 26 червня 2023 року, суд двічі роз`яснив представнику позивача [PERSON] положення ч.1 ст.117 КЗпП України, відповідно до яких у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Проте, представник позивача [PERSON] категорично наполягав на позовних вимогах про стягнення середнього заробітку саме за весь час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з обставин справи та наданих сторонами доказів, суд вважає, що наявність правових підстав для стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки) позивач не довела, чим не виконала вимоги ст.ст.12, 81 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. На підставі викладеного суд вважає можливим відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки, через необґрунтованість. Щодо застосування позовної давності. В судовому засіданні відповідач ФОП [PERSON] заявив про застосування позовної давності. Згідно ч.1 ст.233 КЗпП України п рацівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті Офіційне тлумачення положення частини першої статті 233 надано в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 (справа № 1-5/2012): в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України\~у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Згідно ч.2 ст.233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Офіційне тлумачення положення частини другої статті 233 надано в Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 (справа № 1-13/2013): в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 КЗпП України\~у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Офіційне тлумачення положення частини другої статті 233 надано в Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 (справа № 1-18/2013): в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 КЗпП України\~слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Згідно ч.1 ст.238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Отже, суд не має підстав для застосування позовної давності при вирішенні позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані відпустки, середнього заробітку та завданої при цьому моральної шкоди. Разом з тим, за змістом ст.233 КЗпП України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. У зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог про витребування трудової книжки, зобов`язання видати наказ з новою датою звільнення та зобов`язання внести запис до трудової книжки з новою датою звільнення, суд відмовляє в задоволенні позову з цих підстав, без посилання на строки звернення до суду. Відшкодування судових витрат. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.ст.133, 141 ЦПК України суд вважає можливим стягнути з відповідача ФОП [PERSON] на користь держави судовий збір в сумі 1430 грн. (враховуючи, що позовні вимоги задоволено на загальну суму 142997,79 грн.).

Outcome: partial