Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів у якому просить: визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] ; зняти відповідачів з реєстраційного обліку; вирішити питання судових витрат. В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що позивач є квартиронаймачем та власником особистого рахунку за адресую: [ADDRESS] , відповідно до ордеру № 101 від 31.01.1986 року. З 31.01.1986 року у вище вказаній квартирі були зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Як зазначає позивач відповідачі з 2000-го року не проживають у даній квартирі , не оплачують комунальних послуг які на них нараховуються, їхніх особистих речей у квартирі теж не має. Позивач зазначає, що відповідачі були відсутні понад встановлені строки без поважних причин. Тому на його думку повинні бути визнані судом такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування викладених у позовній заяві обставин до позовної заяви позивач надав докази, а саме копії документів, перелік яких визначений у додатку до позову, та оригінали яких є у позивача. Відповідачем 2 [PERSON] до суду 11.10.2022 року подано відзив у якому зазначив, що твердження про те, що відповідачі не проживають в квартирі з 2000 року є хибним. Зазначає, що позивач посилається на те, що сплачує комунальні платежі, проте доказів понесених витрат не надає. 08 серпня 2022 року ухвалою судді відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 30 червня 2023 року ухвалою суду позов за заявою [PERSON] , в частині позовних вимог до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку залишено без розгляду. Позивач у судовому засіданні пояснив, що відповідач 1 не проживає у вказаній квартирі 25 років без поважних причин. У судовому засіданні відповідач 1 підтвердив, що не проживає у цій квартирі, з 2015 року. Намагався вселитися у квартиру, однак батько не пускав. Ключів від квартири не має, тому не може і не проживає там з 2015 року з поважних причин. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд установив, що позивач є квартиронаймачем та власником особистого рахунку за адресую: [ADDRESS] , що підтверджується копією ордеру № 101 від 31.01.1986 року. З 31.01.1986 року у вище вказаній квартирі були зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією паспорту [PERSON] серії [NUMBER] , виданий Подільським РУГУ МВС України у м. Києві 17 серпня 1996 року та копією паспорту [PERSON] серії [NUMBER] виданим Подільським РУГУ МВС України у м. Києві 04 березня 2000 року, ордером № 101 від 31.01.1986 року. Отже, спір виник щодо користування спірною квартирою між квартиронаймачем та власником особистого рахунку та відповідачем, який зареєстрований у цій квартирі. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07.07.2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05) ЄСПЛ зазначив, що п. 2 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Виходячи зі змісту статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це лише фіксація фактичного місця проживання особи і вона не пов`язана з будь-якими іншими правами особи. Відповідно до статті 7 цього Закону, підставою для зняття з реєстрації проживання є рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням і проводиться протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Виходячи з того, що Закон України від «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, зокрема, відповідні акти, складені балансоутримувачем будинку, щодо встановлення періоду часу непроживання та причин непроживання відповідачів у спірній квартирі на підтвердження вимог позивача саме щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом. Таким чином, вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, з тих підстав, що останній не проживає у квартирі та покинув житлове приміщення у добровільному порядку, належними та допустимими доказами у справі не підтверджуються. При цьому, як зазначив відповідач, він не може потрапити у квартиру, бо не має доступу до ключів. Тому і не проживає там. Верховний Суд у своїй постанові від 21.07.2021 у справі 227/1044/20 вказав, що: «...підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення». Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 24.01.2019 у справі № 757/7180/15 вказав, що: «Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності відповідним принципам статті 8 Конвенції. Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення». Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 19.01.2022 у справі № 344/9319/19 вказав, що: «Аналіз статей 71, 72 ЖК У PCP дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи». Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska ahd Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. З огляду на вищезазначені норми матеріального права та встановлені обставини, вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, відтак, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позивачем позовних вимог. За приписами ч.ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Ураховуючи відсутність достатніх та належних доказів на підтвердження позовних вимог, суд вбачає, що відсутні підстави для визнання Відповідача 1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки без поважних причин.

Outcome: dismissed