Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-16 00:00:00

У травні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про встановлення факту самостійного виховання дитини. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 17.11.1996 року по 31.05.2016 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від якого народився син [PERSON] , [INFO] . З 02.08.2021 року останній проживає з ним, його мати виїхала за кордон та участі у вихованні та утриманні сина не приймає, тобто він є батьком, який самостійно виховує дитину. На даний час виникла необхідність у встановленні такого факту, метою якого є забезпечення реалізації прав та інтересів неповнолітнього [PERSON] , та який має юридичне значення, зокрема, але не виключно, для можливості переміщення дитини без документального оформлення згоди від матері за кордон, перетину кордону разом із нею, для забезпечення дитині відпочинку та іі супроводу за кордоном, для зняття з реєстрації за місцем проживання та реєстрації дитини за її новим фактичним місцем проживання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29.05.2023 р. відкрито провадження у даній справі та постановлено провести її розгляд у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного судуд м. Чернівці від 26 червня 2023 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні 11.07.2023 року позивач вимоги позову підтримав та просив їх задовольнити. Відповідачка позовні вимоги визнала, проти їх задоволення не заперечувала. Також, оскільки позивач та його представник в судовому засіданні 11.07.2023 року повідомили суду, що метою встановлення факту самостійного виховання [PERSON] дитини є, в тому числі, отримання останнім відстрочки від мобілізації, ухвалою суду від 11.07.2023 року було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Чернівецький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки. У судове засідання 17.07.2023 року позивач не з`явився. Адвокат Черкез М.І., який представляє його інтереси, просив справу розглядати без участі [PERSON] , позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, посилаючись при цьому на те, що відповідачка не заперечує щодо проживання дитини з батьком, фактично увесь час з 2018 року вона проживає за кордоном, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, спілкується з нею майже тільки по телефону, тобто участі у вихованні сина не приймає . Відповідачка [PERSON] у судове засідання 17.07.2023 року не з`явилася, про його дату, час та місце була повідомлена належним чином, у матеріалах справи наявна її письмова заява від 26.06.2023 року, в якій вона просить розглядати без її участі, проти задоволення вимог позову не заперечує. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Чернівецької міської ради у судове засідання 17.07.2023 року не з`явилася, проте подала письмову заяву, в якій просить розглядати справу без її участі та вказує, що виконавчим комітетом Чернівецької міської ради, як органом опіки та піклування, надано висновок від 13.02.2023 року №01/02-24/358 про доцільність визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] , не порушуючи право матері [PERSON] на участь у вихованні дитини . Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду (ст.223 ЦПК України). Представник третьої особи - Чернівецького обласного територіального центру комплектування Бойчук Б.А. у судовому засіданні 17.07.2023 року вважав, що для встановлення факту самостійного виховання дитини батьком законні підстави відсутні. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши всі наявні у ній письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 19.11.2008 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції , [PERSON] народився [INFO] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 31.05.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 17.11.1996 року, розірвано. Цим же рішенням стягнуто з батька [PERSON] на користь матері [PERSON] аліменти на утримання їх неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі 1200 грн. щомісяця, починаючи з 05.04.2016 року і до повноліття дітей. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24.03.2023 року відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей Чернівецької міської ради про визначення місця проживання дитини [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 24.04.2023 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за заявою представника [PERSON] адвоката Черкеза М.І., заінтересована особа: [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Чернівецької міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення: самостійне виховання та утримання [PERSON] неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , оскільки із вказаної заяви вбачається спір про право, який підлягає вирішенню в позовному провадженні. Відповідно до акту №376 Комунального підприємства "Містосервіс" [PERSON] 2008 року народження проживає разом з батьком [PERSON] з 02.08.2021 року за адресою : [ADDRESS] . Відповідно до копії посвідки [NUMBER] [PERSON] має право на проживання у Республіці Португалія. Відповідно до витягу з інформаційно-аналітичної системи "Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості" [PERSON] , [INFO] , станом на 09.08.2022 року до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації від 12.05.2009 року квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Відповідно до медичної довідки про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів 2 серія ААН№490442 від 08.08.2022 року, виданого - поліклінічним підрозділом Чернівецької обласної психіатричної лікарні у [PERSON] відсутні психіатричні протипоказання до виконання батьківських обов`язків . Відповідно до сертифікату поліклінічного підрозділу Чернівецької обласної психіатричної лікарні про проходження профілактичного наркологічного огляду 2 серія РРУ № 043499 від 08.08.2022 року у [PERSON] відсутні наркологічні протипоказання до провадження виконання батьківських обов`язків . Згідно з висновком органу опіки та піклування № 01/02-24/358 від 13.02.2023 року доцільним є визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , із батьком [PERSON] , не порушуючи право матері [PERSON] на участь у вихованні дитини. Письмовий висновок органу опіки та піклування по суті позовних вимог [PERSON] до суду не надавався Відповідно до ч.13, ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. У справі, що переглядається, предметом позову є встановлення факту самостійного виховання дитини. У постанові від 22 вересня 2022 року у справі №462/5368/16-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що захист цивільних прав та інтересів не досягається встановленням юридичних фактів. Таке встановлення є елементом оцінки обставин справи й обґрунтованості вимог. Тому воно не зумовить попередження порушення або відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного права чи інтересу. Разом з тим, в ухвалі КЦС ВС від 19.04.2023 у справі № 592/11227/20 Верховний суд зазначив, що вважає за необхідне відступити від численних висновків Великої Палати Верховного Суду про те, що обрання позивачем неефективного (неналежного) на думку суду способу захисту порушеного права може бути самостійною підставою для відмови у задоволенні позову (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18, від 19 січня 2021 у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19,від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19, та ціла низка інших постанов). Також суд вважає за необхідне окремо відзначити, що ця справа мала бути розглянута судом по суті, адже факт, який просить встановити [PERSON] не підлягає встановленню іншими (позасудовими) органами чи установами, а у відкритті провадження в окремому провадженні за відповідною заявою йому було відмовлено. З огляду на зміст ч. 3 ст. 124 Конституції України лише суд може надати оцінку необхідності встановлення такого факту. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як передбачено статтями 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до статей 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Як встановлено статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивач просить суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що він самостійно виховує неповнолітню дитину. Питання регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст. 1 СК України). Так, ч.1 ст.121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені ст.ст. 150-151 СК України. Згідно ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. При цьому, батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому, сімейні відносини, як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, котрі поділяються на юридичні дії (спричинення яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, в силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи, в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки) та припиняється у момент її смерті (ст. 25), а з підстав встановлених цим Кодексом виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання) котра може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст. 30) при цьому відповідно до ч. 2 ст. 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання, підставою позбавлення батьківських прав у відповідності до п.2 ч.1 ст. 164 СК України, є ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків. Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для встановлення факту самостійного виховання дитини батьком необхідно встановити юридичний факт або декілька, в силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Як зазначає позивач, з 2018 року неповнолітній [PERSON] проживає разом з ним, знаходиться на його одноособовому утриманні і самостійному вихованні, а мати дитини фактично увесь цей час проживає за кордоном України. Такі твердження в силу ст. 141 СК України суд розцінює критично, оскільки розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Посилання [PERSON] у позовній заяві на ухилення матері від виконання батьківських обов`язків щодо утримання та виховання дитини є фактично доводами на підтвердження наявності підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітнього сина. Разом з тим, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Сімейним кодексом України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України). Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Зважаючи на те, що позивач не довів, що матір неповнолітнього [PERSON] умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу, в силу певних юридичних фактів не виконує прав та обов`язків щодо своєї неповнолітньої дитини, вимога викладена у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення є необґрунтована та доказово не підтверджена. При цьому, враховуючи обов`язок сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог суд не вважає відсутність заперечень відповідачки щодо задоволення вимог позову достатньою підставою для його задоволення. Слід також зазначити, що заявник необхідність встановлення факту самостійного виховання сина обґрунтовував необхідністю захисту прав та інтересів дитини та своїх прав, хоча він, як батько, є законним представником неповнолітнього сина відповідно до вимог чинного законодавства і наділений повним обсягом прав, обов`язків та повноважень, для реалізації яких відсутня потреба у встановленні додаткових фактів. Зокрема, ст.154 СК України встановлено, що батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом. Таким чином, [PERSON] , будучи батьком неповнолітнього [PERSON] , має достатній обсяг повноважень для захисту прав та інтересів свого сина. Крім того, жодних доказів того, що будь-яка особа порушує, не визнає чи оспорює права позивача, як і про те, що є обґрунтовані фактами ризики їх порушення, невизнання чи оспорювання, а також документів, які б підтверджували існування складнощів в отриманні зазначених позивачем соціальних пільг та гарантій [PERSON] суду не надано, як і не надано доказів відповідної відмови компетентних органів у вирішенні зазначених ним у позові питань за відсутності судового рішення. При цьому суд вважає, що факт самостійного виховання позивачем дитини може бути підставою (обставиною), яка підлягає доведенню під час розгляду судової справи про захист конкретних прав чи свобод позивача і не потребує додаткового попереднього його встановлення судом. В судовому засіданні адвокат позивача також пояснив, що [PERSON] просить встановити факт, що він самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». За правилами ч.1 ст.23 Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, в тому числі чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» одинокою матір`ю вважають жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама. У пункті 50, 51 постанови Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 822/2446/17 Верховний Суд зазначив, що правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, а тому можливо застосувати аналогію поняття «одинокої матері», тлумачення якого зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів». Тобто, для набуття статусу «одинока матір», «одинокий батько», необхідні 2 факти: неперебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини. Розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з позивачем, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини та, відповідно, не підтверджують наявність статусу «одинокий батько». Згідно з ч. 2 Порядку надання відпустки при народженні дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 липня 2021 року № 693, одинокий батько - батько дитини, матір якої померла, відповідно до рішення суду позбавлена батьківських прав, визнана безвісно відсутньою або оголошена померлою, якщо ця дитина не була усиновлена іншою жінкою. Отже, постановою Кабінету Міністрів України від 7 липня 2021 року № 693 визначений порядок встановлення статусу «одинокий батько» на підставі: свідоцтва про смерть матері; рішення суду про позбавлення матері батьківських прав; рішення суду про визнання матері безвісно відсутньою або оголошеною померлою, якщо ця дитина не була усиновлена іншою жінкою. Позивачем доказів щодо існування таких обставин суду не надано Приймаючи до уваги наведене в сукупності, у задоволенні позову слід відмовити у з`язку із його необґрунтованістю, безпідставністю та недоведеністю позивачем. На підставі викладеного та,

Outcome: dismissed