Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-03 00:00:00

У березні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на частину квартири [ADDRESS] в порядку поділу майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 11.12.1999 по 23.11.2013 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу за спільні кошти ними була придбана вказана квартира, яка оформлена на відповідача, в якої і залишився правовстановлюючий документ на квартиру. Позивачу стало відомо, що відповідач має намір продати їх спільну квартиру без його згоди. У зв`язку із цим, посилаючись на положення статей 70, 71 СК України, відповідно до яких частки майна дружини та чоловіка у спільному сумісному майні є рівними, позивач звернувся до суд з вказаним позовом. У відзиві на позов від 11.05.2021 відповідач в задоволенні позовних вимог просила відмовити. Зазначає, що з позову незрозуміло про продаж якої саме квартири стало відомо позивачу, адже вона жодного позову до [PERSON] не подавала. Крім того, в період шлюбу сторонами було придбано і інше майно, а саме автомобіль «Toyota Rav 4». Після розірвання шлюбу, щоб уникнути судового розподілу спільного майна, за усною домовленістю запропонував квартиру залишити їй з дочкою, а автомобіль йому. Тому, розподіл сумісного майна подружжя між сторонами був проведений на підставі усної домовленості між ними ще в листопаді 2013 року. Крім того, з листопада 2013 року позивач не звертався до суду з позовом про поділ майна подружжя, що свідчить про наявність між сторонами усної домовленості щодо поділу сумісного майна. Також позивачем попущено трирічний строк позовної давності, передбачений статтею 72 СК України та статтею 257 ЦК України, доведення поважності пропуску якого покладається на позивача. У червні 2021 року відповідач [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію вартості частини автомобіля «Toyota Rav 4», що становить 102000,00 грн. та витрати понесені нею на правову допомогу в сумі 8000,00 грн. В обґрунтування вимог за зустрічним позовом вказала, що крім квартири [ADDRESS] , подружжям було придбано автомобіль «Toyota Rav 4», 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Як стало відомо їй, 20.06.2019 [PERSON] продав автомобіль без її відома, про що вказано в його декларації за 2019 рік. Продаж здійснено за ціною 204000,00 грн. та новим власником автомобіля є [PERSON] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] , та на даний час державний номер автомобіля змінений на [NUMBER] . Посилаючись на наведені обставини відповідач звернулася до суду за захистом порушеного права з вказаним зустрічним позовом. 17.01.2022 відповідач за зустрічним позовом [PERSON] подав заяву про застосування строку позовної давності до вимог зустрічного позову та відмовити в його задоволенні. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19.03.2021 позовну заяву прийнято до провадження та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи. Ухвалою суду від 19.03.2021, з урахуванням ухвали від 02.04.2021 про виправлення описки, забезпечено позов шляхом накладення арешту на частку спірної квартири. Ухвалою суду від 05.10.2021 зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя об`єднано в одне провадження з позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та призначено у справі підготовче провадження. Ухвалою суду від 27.01.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач позовні вимоги за своїм позовом підтримав та просив задовольнити, а в здавлені зустрічного позову відповідача відмовити. Також просив застосувати строк позовної давності до вимог відповідача за зустрічним позовом. Представник відповідача в задоволенні позову [PERSON] просив відмовити та задовольнити зустрічний позов відповідача, а також застосувати до вимог позивача строк позовної давності. Суд,\~вислухавши сторін та дослідивши матеріали\~справи і\~оцінивши наявні\~в ній докази, дійшов наступного. Із матеріалів справи встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 11.12.1999 по 23.11.2013, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 11.12.1999 та рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12.11.2013 у справі № 2/489/2323/13. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05.03.2021, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , яка була придбана на підставі біржового договору купівлі-продажу від 02.02.2002, право власності на яку в державному реєстрі зареєстроване 02.08.2018. Згідно відомостей РСЦ ГСЦ МВС в Миколаївській області, наданих в листі від 30.05.2023, за [PERSON] 23.05.2012 було зареєстровано транспортний засіб «Toyota Rav 4», 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . 20.06.2019 здійснена перереєстрація вказаного транспортного засобу на нового власника [PERSON] із зміною державного номерного знаку на [NUMBER] . Як зазначають сторони у своїх позовах та письмових заявах, а також вказували в судовому засіданні, вказане спірне майно було набуто ними в період шлюбу та є їх спільною власністю. Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Таким чином, наведені обставини повторному доказуванню не підлягають. Із змісту зустрічного позову вбачається, що спірний транспортний засіб було відчужено позивачем [PERSON] іншій особі за ціною 204000,00 грн., що ним відображено в декларації за 2019 рік. Відчуження спірного транспортного засобу за вказаною ціною позивач [PERSON] не оспорював та навпаки підтвердив в судовому засіданні. Також, судом було роз`яснено сторонам право на призначення у справі товарознавчої експертизи для визначення ринкової вартості спірного транспортного засобу, від чого сторони відмовилися. У зв`язку із наведеним, обставини щодо вартості відчуженого позивачем транспортного засобу повторному доказуванню не підлягає. Згідно зі статтею 16\~Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин (укладення договору купівлі- продажу квартири від 02.02.2002) майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Згідно з частиною першою \~статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі -\~КпШС України), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Статтею 28 КпШС України\~передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. За положеннями чинного Сімейного кодексу України (далі СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (стаття 60). Відповідно до\~статті 68 СК України\~розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша\~статті 70 СК України). Враховуючи, що спірні квартира була придбана квартира та автомобіль були придбані сторонами в період їх шлюбу, відповідно це майно вважається спільною сумісною власністю подружжя частки яких є рівними, оскільки іншого судом не встановлено. Судом встановлено, що спірний автомобіль відчужено позивачем без згоди відповідача, внаслідок чого остання позбавлена своїх правомочностей відносно цього майна, власником якого на теперішній час є інша особа. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження\~№ 14-325цс18). Відповідно до\~статті 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Результати аналізу змісту положень\~статті 71 СК України\~дають підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених\~ЦК України\~(стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у\~статті 7 СК України\~засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування. У пунктах 1-3 частини першої\~статті 365 ЦК України\~передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються\~статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації. Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду\~ від 03.02.2020 у справі № 235/5146/16-ц (провадження\~№ 61-37616св18), від 30.09.2020 у справі № 552/1514/19 (провадження № 61-21084св19), від 03.06.2020 у справі\~№ 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18). Враховуючи наведене та те, що позивач відчужив спільне майно (автомобіль) без згоди іншого подружжя третій особі, вимога відповідача про стягнення з позивача грошової компенсації вартості частки автомобіля, що становить102000,00 грн. є правомірною та відповідає способу захисту порушеного права. Відповідно до частини четвертої\~статті 267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Сторони просили застосувати до вимог протилежної сторони про поділ спільного майна подружжя загальний строк позовної давності в три роки, встановлений статтею 257 ЦК України. Вирішуючи заяви сторін щодо строку позовної давності суд виходить з наступного. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. У частині другій статті 72 СК України визначено та у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-258цс15, постанова Верховного Суду від 14.07.2021 у справі\~\~№ 303/4265/18, провадження № 61-64св20, постанова Верховного Суду від 03.08.2022 у справі № 711/3032/19). Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06.11.2019 у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13.02.2020 у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13.07.2020 у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213св19) та від 24.02.2021 у справі № 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19). Позивач [PERSON] просив застосувати строк позовної давності до вимог відповідача за зустрічним позовом з посиланням на те, що з моменту розірвання шлюбу і до подачі зустрічного позову пройшло більше семи років, а тому трирічний строк позовної давності сплинув. Відповідач вказує, що про порушення свого права на спірний автомобіль вона дізналася після відчуження в 2019 році позивачем автомобіля третій особі, а відтак трирічний строк позовної давності не сплинув. Суд погоджується з доводами відповідача та з урахуванням наведених вище висновків Верховного Суду щодо перебігу строку позовної давності при поділі спільного майна подружжя, вважає, що строк позовної давності у спірних правовідносинах не сплинув, так як його перебіг розпочався не з моменту розірвання шлюбу між сторонами, а від дня, коли відповідач дізналася про порушення свого права власності. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності до вимог позивача про поділ спірної квартири, суд також не вбачає підстав для застосування такого строку, оскільки позивачем не визнав факт усної домовленості між сторонами щодо поділу майна в листопаді 2013 року. Крім того, належних і допустимих доказів такої домовленості між сторонами суду не надано, а доводи відповідача щодо пропуску такого строку суд до уваги не приймає, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва суду від 19.03.2021 позов [PERSON] забезпечено шляхом накладення арешт на частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 59,1 кв.м., право власності на яку зареєстровано за [PERSON] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1621696048101; номер запису про право власності: 27482097; дата державної реєстрації: 02.08.2018). номер запису про власність 35237458 від 27.01.2020. Враховуючи вирішення\~спору по\~суті,\~вжиті вказаною\~ухвалою заходи\~забезпечення позову\~підлягають відповідно\~до частини\~сьомої статті\~ 158 ЦПК України продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Так як суд дійшов висновку про задоволення обох позовів, відповідно на підставі статті 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в сумі 1362,00 грн. (908,00 грн. судового збору за подання позову + 454,00 грн. судовий збір за забезпечення позову). З позивача [PERSON] на користь відповідача за зустрічним позовом підлягає стягненню судовий збір за подання зустрічного позову в сумі 1020,00 грн. Відповідно до\~частини восьмої\~статті 141\~ЦПК України\~розмір витрат,\~які сторона\~сплатила або\~має сплатити\~у зв`язку\~з розглядом\~справи,\~встановлюється судом\~на підставі\~поданих сторонами\~доказів (договорів,\~рахунків тощо). Такі\~докази подаються\~до закінчення\~судових дебатів\~у справі\~або протягом\~п`яти днів\~після ухвалення\~рішення суду\~за умови,\~що до\~закінчення судових\~дебатів у\~справі сторона\~зробила про\~це відповідну\~заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У судовому засіданні представник відповідача заявив, що протягом п`яти днів після ухвалення рішення ним будуть подані в оригіналі докази несення відповідачем витрат на правничу допомогу та акт наданих послуг. За таких обставин, розподіл витрат на правничу (професійну) допомогу, про стягнення яких просить в зустрічному позові відповідач суд не здійснює.

Outcome: approved