Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-11 00:00:00

19.06.2023 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами, якими просить суд: визнати дійсним договір № 1835 купівлі-продажу нерухомого майна від 20.04.1997, а саме житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений Одеською товарною біржею; визнати за нею, [PERSON] право власності у порядку спадкування за заповітом на житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] помер її батько та відповідно чоловік відповідачки [PERSON] . Після його смерті залишилось спадкове майно, зокрема: житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що належав померлому на підставі договору № 1835 купівлі-продажу нерухомого майна від 20.04.1997, посвідченого експертом Одеської товарної біржі, земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за цією ж адресою та транспортний засіб марки ВАЗ 21063. 08 жовтня 2008 року [PERSON] залишив заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Апреленко Р.І. та зареєстрований в реєстрі за № 5892, яким заповів своє майно [PERSON] . Згідно відомостей будинкової книги будинку [ADDRESS] , на день своєї смерті [PERSON] був зареєстрований та проживав за вищевказаною адресою, а спільно з ним була зареєстрована та проживала вона, [PERSON] , і таким чином прийняла спадщину. Окрім цього, на час смерті спадкодавця спільно з ним була зареєстрована та проживала також відповідачка, жінка спадкодавця [PERSON] , яка згідно положень ст. 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку у спадщині, однак протягом шестимісячного строку подала нотаріусу заяву про відмову від неї. У березні 2023 року вона звернулася до приватного нотаріусу Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Апреленко Р.І. з метою оформлення спадкових прав на майно, яке залишилося після смерті [PERSON] . 14 березня 2023 року приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Апреленко Р.І. було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] . Водночас, листом № 82/02-14 від 14 березня 2023 року приватний нотаріус повідомив їй про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу нерухомості був посвідчений Одеською товарною біржею. Як убачається з технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями [ADDRESS] був збудований у період 1971-1976 роки. Позивачка в судове засідання не з`явилася, її представник надав суду заяву, якою підтримав позовні вимоги, просив розглянути справу за їх відсутності. Відповідач [PERSON] , сповіщена належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, надала до суду письмову заяву про визнання позовних вимог [PERSON] у повному обсязі та розгляд справи без її участі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим Ізмаїльським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Ізмаїльському районі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, зокрема: житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за цією ж адресою та транспортний засіб марки ВАЗ 21063. [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі договору №1835 купівлі-продажу нерухомого майна від 20.04.1997, посвідченого експертом Одеської товарної біржі. 08 жовтня 2008 року [PERSON] залишив заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Апреленко Р.І. та зареєстрований в реєстрі за № 5892, яким заповів своє майно [PERSON] . Згідно відомостей будинкової книги будинку [ADDRESS] , на день своєї смерті [PERSON] був зареєстрований та проживав за вищевказаною адресою, а спільно з ним була зареєстрована та проживала [PERSON] і таким чином прийняла спадщину. Крім того, на час смерті спадкодавця [PERSON] спільно з ним була зареєстрована та проживала також [PERSON] , жінка спадкодавця, яка згідно положень ст. 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку у спадщині, однак протягом шестимісячного строку подала нотаріусу заяву про відмову від неї. У березні 2023 року позивач [PERSON] звернулася до приватного нотаріусу Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Апреленко Р.І. з метою оформлення спадкових прав на майно, яке залишилося після смерті [PERSON] . 14 березня 2023 року приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Апреленко Р.І. позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] . Листом № 82/02-14 від 14 березня 2023 року приватний нотаріус Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Апреленко Р.І. повідомила позивача [PERSON] про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу нерухомості був посвідчений Одеською товарною біржею. Згідно технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями [ADDRESS] був збудований у період 1971-1976 роки. Згідно з вимогами статті 47 ЦК УРСР (1963 року), якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Таким чином, при укладенні договору всі вимоги передбачені ст. 15 ЗУ «Про товарні біржі» між сторонами виконано належним чином, про що свідчить сам договір. Укладений договір № 1835 купівлі-продажу нерухомого майна від 20.04.1997, посвідчений експертом Одеської товарної біржі на теперішній час не оскаржений та не скасований. Відповідно до ст.ст. 128, 224, 227 ЦК УРСР (1963 рік), діючого на час виникнення правовідносин, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання речі, якщо інше не передбачено законом або договором. За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього визначену грошову суму. Згідно ст.ст. 328, 334, 655, 657 ЦК України, діючого на час розгляду справи, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності визнається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Згідно ст.15 Закону України "Про товарну біржу" угоди, зареєстровані на товарній біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до пунктів 1.1., 1.4., 1.7., 1.9 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету України з житлово-комунального господарства від 09.06.98 року № 121, Інструкція визначала порядок здійснення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна в Україні. Державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об`єкти нерухомості, розташовані на всій території України. Реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюється на підставі правовстановлюючих документів за рахунок коштів власників нерухомого майна. Пунктом 2 Інструкції визначений порядок здійснення державної реєстрації, підпунктом 2.1.д) якого зазначено, що на оригіналі правовстановлюючого документу робиться реєстраційний напис. Додатком 1 до вказаної Інструкції визначений перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких здійснюється державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна. Відповідно до пункту 9 Переліку зазначено: «Договори купівлі-продажу, обміну, зареєстровані біржею». При укладенні договору всі вимоги, передбачені ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» виконано належним чином, про що свідчить сам договір. Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від спадкодавця до спадкоємців, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частинами 1, 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час\~відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом\~строку, встановленого\~статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною 1 ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ст. 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року у справі № 6-54цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для усіх судів України. Спірний будинок не належать до самочинного будівництва і документом, який підтверджує відповідність його будівельним нормам, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз`яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 81 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved