Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-27 00:00:00

09 квітня 2021 до Печерського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] , в якій останній просить суду визнати за ним право власності на 1/3 частини квартири [ADDRESS] в порядку набувальної давності, припинити право власності на 1/3 частини квартири [ADDRESS] , що була зареєстрована за [PERSON] , який помер [INFO] . Обґрунтовуючи свої вимоги зазначає, що 29.01.1974 р. мати Позивача [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] . 24.11.1997 р. Позивач, його мати та її чоловік приватизували квартиру [ADDRESS] в рівних частках, без виділення в натурі, та почали проживати в ній. 18.02.1999 р. шлюб між матір`ю Позивача та [PERSON] було розірвано. [INFO] [PERSON] помер, після його смерті спадщину, яка складається з 1/3 частини квартири [ADDRESS] , ніхто не прийняв. Позивач продовжував проживати у зазначеній квартирі, утримувати житло та користуватися ним. З часу набуття права на майно і по день подання позовної заяви ніхто не заявляв своє право на частину квартири померлого [PERSON] . На час подання позову,орган місцевого самоврядування не заявляв вимог щодо визнання його спадщини від умерлого, а тому зазначена частина житла не перейшла за рішенням суду у власність територіальної громади. Тобто, з 2008 року по день звернення до суду, Позивач добросовісно та відкрито володіє протягом 10 років 1/3 вищезазначеної квартири. Вказані обставини послугували підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою Печерського районного суду м Києва від 04.03.2019 р. у справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Печерського районного суду м Києва 23.03.2023 р. замінено відповідача Виконавчий комітет Київської міської ради на Київську міську раду відповідача Виконавчий комітет Київської міської ради на Київську міську раду (Виконавчий орган Київської міської ради), залучено до участі у справі в якості третьої особи Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції, як правонаступника Головного територіального управління юстиції в місті Києві. Ухвалою Печерського районного суду м Києва від 23.05.2023 р. закрито підготовче провадження та призначити цивільну справу до судового розгляду по суті. Позивач та представники позивача просили позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду повідомлені належним чином, надав суду письмовий відзив на позовну заяву. Представник третьої особи у судове засідання не з`явилися, про місце і час розгляду повідомлені належним чином, заяв, клопотань до суду не подано. Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до слідуючого. Судом встановлено, що29.01.1974 р. мати Позивача [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] від 29.01.20174 р. Той факт, що [PERSON] мати Позивача [PERSON] , підтверджується копією свідоцтва про його народження Серія [NUMBER] . 24.11.1997 р. Позивач, його мати та її чоловік приватизували квартиру [ADDRESS] в рівних частках, без виділення в натурі, та почали проживати в ній, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, видане згідно з розпорядженням № 1956 від 24.11.1997 р. За даними технічного паспорту квартира [ADDRESS] складається з двох жилих кімнат, житловою площею 31,11 кв.м, загальною площею 53,6 кв.м. 18.02.1999 р. шлюб між матір`ю Позивача та [PERSON] було розірвано, , що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу Серія [NUMBER] від 18.02.1999 р. [INFO] [PERSON] помер, відповідно до відомостей з Ржищівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області № 16.29-32/135 від 03.02.2017 р. Після смерті [PERSON] спадщину, яка складається з 1/3 частини квартири [ADDRESS] , ніхто не прийняв. [INFO] померла мати Позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] від 07.02.2014 р. Спадкоємцем після смерті [PERSON] є її син [PERSON] , [INFO] , відповідно до довідки виданої Приватним нотаріусом Київської міського нотаріального округу Кирпич Л.В. вих. №34/02-14 від 03.10.2019 р. Позивач продовжував проживати у зазначеній квартирі, утримувати житло та користуватися ним. З часу набуття права на майно і по день подання позовної заяви ніхто не заявляв своє право на частину квартири померлого [PERSON] . На час подання позову,орган місцевого самоврядування не заявляв вимог щодо визнання його спадщини від умерлого, а тому зазначена частина житла не перейшла за рішенням суду у власність територіальної громади. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності. У відповідності до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, в тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважаються таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК). Згідно з пунктом 8 Прикінцевих і перехідних положень ЦК «Правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом» (а саме, з 01 січня 2001 р.). У пункті 9 постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що «При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК)». З матеріалів справи вбачається що Позивач був знайомий з [PERSON] , оскільки він був чоловіком його матері та співвласником вищевказаної квартири. Однією з основних умов для набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне володіння, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставин, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. В свою чергу, представником Київської міської ради було надано заперечення у справі відповідно до яких, просив відмовити у задоволені позову щодо визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на спірну квартиру, посилаючись на те, що позивач не надав доказів на підтвердження добросовісного володіння у розуміння ст. 344 ЦК України, оскільки є користувачем спірної квартири протягом багатьох років. Крім того, заперечував щодо стягнення з відповідача судових витрат понесених позивачем. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оскільки Позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів, для розгляду його заяви в повному та всебічному обсязі, а саме про те, що він не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, а також, що він звертався за захистом свої прав для прийняття спадщини після смерті [PERSON] . На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов до висновку, що вимоги Позивача не знайшли свого підтвердження, отже у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed