Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-11 00:00:00

Представник позивача за договором адвокат Колєснік В.А., в інтересах позивача [PERSON] , звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] , у якій просить суд: - змінити спосіб стягнення та розмір аліментів, що стягується з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , встановлений на підставі рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 13 лютого 2023 року по справі № 707/2667/22; - визначити стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , аліментів у розмірі 33,33 % від частини заробітку (доходу) щомісячно; - змінити спосіб стягнення та розмір аліментів, що стягується з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , встановлений на підставі судового наказу Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 березня 2023 року по справі № 712/353/23; - визначити стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , аліментів у розмірі 66,66 % від частини заробітку (доходу) щомісячно. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 13 лютого 2023 року з позивача на користь відповідача [PERSON] стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Окрім того, відповідно до судового наказу Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 березня 2023 року з позивача на користь відповідача [PERSON] стягнуто аліменти на утримання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. З урахуванням наведеного, представник позивача стверджує, що на сьогодні склалася ситуація, за якої позивачу необхідно сплачувати аліменти, що становлять більше як 1/2 його заробітку. При цьому, представник позивача зауважує, що позивач не відмовляється від сплати аліментів на дітей для виконання обов`язку щодо їхнього утримання, однак він також повинен забезпечувати себе та задовольняти свої побутові потреби. Разом з тим, на думку представника позивача, у даній ситуації, яка склалася, діти позивача по різному будуть отримувати від нього допомогу, що порушує принцип пропорційності та є неправильним по відношенню до них. На його переконання, зазначені обставини є саме тими випадками, на підставі яких відбувається зміна (зменшення) розміру аліментів та способу стягнення. Ураховуючи наведене, позивач, через свого представника, звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 25 квітня 2023 року відкрито провадження у справі, вирішено проводити її розгляд у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 25 травня 2023 року, запропоновано відповідачам протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення даної ухвали подати відзив на позовну заяву, а також роз`яснено їм право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву /а.с. 26-28/. Відповідач [PERSON] 23 травня 2023 року через канцелярію суду подала заяву про визнання позову, у якій також просила суд провести розгляд справи у її відсутності /а.с. 43/. Ухвалою суду від 25 травня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті на 27 червня 2023 року /а.с. 46-48/. У подальшому, 13 червня 2023 року, відповідачем [PERSON] подано до канцелярії суду відзив на позовну заяву /а.с. 59-61/, разом з доказами направлення його копії іншим учасникам справи, у якому вона просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні заявлених до неї позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції відповідач [PERSON] зазначає, що рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 13 лютого 2023 року, ухвалене у справі № 707/2667/22, є законним та обґрунтованим. Під час розгляду вказаної справи [PERSON] був ознайомлений з предметом позову, проте не скористався правом подати відзив на позовну заяву, окрім того, ні він, ні його представник до суду не з`явилися, а розгляд справи просили провести без їхньої участі. На час ухвалення рішення у справі № 707/2667/22, тобто станом на 13 лютого 2022 року, обставини, на які посилається позивач у даній позовній заяві, уже були відомі, однак він, достовірно знаючи про них, не скористався своїм правом на апеляційне оскарження вказаного рішення суду. Водночас, відповідач наголошує, що обов`язок щодо утримання дітей у позивача виник з моменту їхнього народження і на момент ухвалення рішення суду щодо відповідача [PERSON] та судового наказу щодо відповідача [PERSON] він погоджувався зі сплатою аліментів у визначених розмірах, можливістю оскарження даних судових рішень не скористався. Окрім того, [PERSON] вважає, що позивачем не доведено той факт, що загальний сукупний розмір аліментів, які з нього стягуються, перевищує межу, встановлену статтею 70 Закону України «Про виконавче провадження». Також, на переконання відповідача, позивачем не надано належних доказів того, що змінились обставини, які існували на момент постановлення рішення про стягнення аліментів, визначені ст. 192 СК України, що дають підстави для зменшення розміру аліментів, як і не надано доказів зміни його матеріального стану, стану здоров`я, внаслідок чого виникла б необхідність у зменшенні розміру аліментів через неможливість їх сплачувати у визначеному розмірі. Окремо відповідач наголошує на тому, що позивач позбавлений можливості впливати на обрання способу стягнення аліментів. З матеріалів справи слідує, що відповідач у справі [PERSON] отримала копію позовної заяви разом з доданими до неї документами та ухвалою суду про відкриття провадження лише 31 травня 2023 року /а.с. 41, 58/, а, відтак, відзив на позовну заяву подано нею у межах строків, визначених судом. Правом на подачу відповіді на відзив позивач не скористався. У судовому засіданні, що відбулося 27 червня 2023 року, представник позивача адвокат Колєснік В.А. підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі та наполягав на їхньому задоволенні, виходячи з підстав, наведених у позові. Доповнень не мав. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Дон В.О. у судовому засіданні, що відбулося 27 червня 2023 року, позовні вимоги, пред`явлені до [PERSON] , не визнали, просили суд відмовити у позові до неї та надали пояснення, аналогічні змісту відзиву на позовну заяву. Після заслуховування вступного слова сторін та дослідження письмових матеріалів справи за клопотанням представника позивача адвоката Колєсніка В.А. у судовому засіданні було оголошено перерву до 11 липня 2023 року. 11 липня 2023 року позивач [PERSON] та його представник адвокат Колєснік В.А., будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. При цьому, представник позивача адвокат Колєснік В.А. скерував на офіційну електронну адресу суду заяву про проведення розгляду справи у його відсутності та у відсутності його довірителя, у якій заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити /а.с. 88/. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце проведення розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, однак, як уже зазначалося, 23 травня 2023 року через канцелярію суду подала заяву про визнання позову, у якій, серед іншого, просила суд провести розгляд справи у її відсутності /а.с. 43/. Частиною третьою статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно і безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, суд виходить із таких міркувань. Із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 09 серпня 2010 року встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] /а.с. 12/. Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 13 лютого 2023 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про зміну способу та розміру стягнення аліментів задоволено частково; змінено розмір та спосіб стягнення аліментів, що стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , встановлений на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 липня 2014 року по справі № 712/7360/14-ц; стягнуто із [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення сином повноліття. Дане рішення набрало законної сили 16 березня 2023 року та [PERSON] не оскаржувалося /а.с. 6-8/. Відповідно до копій свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 01 квітня 2016 року та серії [NUMBER] від 22 грудня 2020 року [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] /а.с. 11 та а.с. 11,зворот/. 07 березня 2023 року Соснівським районним судом м. Черкаси видано судовий наказ у справі № 712/353/23 про стягнення із позивача у справі [PERSON] на користь відповідача [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 12 січня 2023 року до досягнення дітьми повноліття /а.с. 5/. Позивач зазначає, що на даний час не має змоги сплачувати аліменти на утримання дітей у визначених судами частках заробітку, оскільки він також повинен забезпечувати себе та задовольняти свої потреби. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наміром позивача змінити спосіб стягнення та розмір аліментів, визначені рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 13 лютого 2023 року та судовим наказом Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 березня 2023 року. Надаючи правову оцінку обставинам даної справи, суд виходить з наступних мотивів. Відповідно до частини десятої статті 7 Сімейного кодексу України (далі СК України) кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27 лютого 1991 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. За приписами статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 51 Конституції України та частиною першою статті 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до\~статті 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відтак, обов`язок утримувати дитину це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків. Обов`язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до закону батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання. Дані обставини лише враховуються судом при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти. З урахуванням наведеного, суд констатує, що сторони мають рівні права та обов`язки по утриманню та матеріальному забезпеченні дітей, а тому не лише відповідачі [PERSON] та [PERSON] , тобто ті з батьків, з ким проживають діти, а й позивач зобов`язаний утримувати своїх малолітніх дітей. Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини, а отже і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Частинами другою, третьою статті 181 СК України встановлено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частини першої статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина 3 статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Даний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 05 лютого 2014 року в справі № 6-143цс13, яка підтримана Верховним Судом у постановах: від 19 березня 2018 року в справі № 638/7075/16-ц, від 06 червня 2018 року в справі № 138/594/17-ц, від 27 травня 2020 року в справі № 128/373/18. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року у справі № 372/2393/17 (провадження № 61-1261св17). Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Позивачем заявлено вимоги про зміну способу стягнення та розміру аліментів. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що він не має змоги сплачувати аліменти на утримання дітей у визначених судами розмірах, оскільки також повинен забезпечувати себе та задовольняти свої потреби. Пред`являючи позов фактично про зменшення розміру аліментів, [PERSON] не надав доказів того, що за період, який обчислюється з моменту набрання чинності судовими рішеннями, у нього значно погіршилося матеріальне становище, змінився його сімейний стан або погіршився стан його здоров`я, і ці зміни є підставою для зменшення суми аліментів відповідно до вимог статті 192 СК України. Так, за приписами\~статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Між тим, дані про доходи позивача [PERSON] за 2023 рік у матеріалах цивільної справи відсутні. Крім того, позивачем не надано документів, з яких можливо встановити наявність/відсутність у нього рухомого та/або нерухомого майна. Водночас, суд вважає необхідним наголосити, що зміна матеріального стану має настати саме після набрання чинності раніше ухваленими рішеннями суду. Також, слід зазначити, що батько зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів із метою отримання законних джерел доходу для забезпечення гідних умов проживання та розвитку дитини, оскільки він не є непрацездатною особою. Даний висновок повною мірою відповідає інтересам дитини, захищає її права та узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постанові від 05 лютого 2020 року в справі № 664/252/19. Суд також зважає на те, що виховання дітей одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дітей, у зв`язку з чим, певною мірою, з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дітей, таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного з них, у даному випадку на відповідачів, тобто матерів дітей. Крім того, суд бере до уваги, що розміри аліментів, визначені рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 13 лютого 2023 року та судовим наказом Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 березня 2023 року, відповідають вимогам СК України та їх зменшення, без підтвердження погіршення матеріального стану позивача, не сприятиме належному забезпеченню його дітей, суперечитиме інтересам останніх та не буде відповідати засадам справедливості. При цьому, суд враховує, що відповідно до частини третьої статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника у випадку стягнення аліментів на неповнолітніх дітей не може перевищувати 70\~відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Відтак, суд дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених статтею 192 СК України, для зменшення розміру стягуваних з позивача аліментів. Окремо суд наголошує на тому, що згідно з вимогами частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором\~того з\~батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Отже, право вибору та ініціювання зміни в судовому порядку способу стягнення аліментів має винятково стягувач аліментів (абз. 2 ч. 3 ст. 181 СК України). Аналогічний висновок щодо права вибору способу стягнення аліментів викладено у постанові Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 664/2746/17. Позивач, як особа, з якої стягуються аліменти, позбавлений можливості просити зменшити розмір присуджених аліментів, шляхом зміни способу їх стягнення, однак, за наявності підстав, передбачених ст. 192 СК України, може звернутися до суду із позовом про зменшення розміру аліментів, визначених в частці від заробітку (доходу). Між тим, з урахуванням викладених у позовній заяві підстав, суд констатує, що позивачем фактично заявлено вимоги про зменшення розміру аліментів, а не про зміну способу стягнення аліментів. Також, суд не може не зазначити, що, виходячи із заявлених позовних вимог, позивач фактично просить суд зменшити розмір лише аліментів, що стягуються із нього на підставі рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 13 лютого 2023 року на користь відповідача [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , оскільки розмір аліментів, що стягуються з нього відповідно до судового наказу Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 березня 2023 року у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) щомісячно, він залишає незмінним, так як 66,66 % від 1/2 становлять ту ж 1/3 частину заробітку (доходу). Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до частини другої статті 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом частини першої статті 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Частиною першою статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 263 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. За таких обставин, при зверненні до суду з позовом саме на позивача покладається обов`язок доведення належними, допустимими та достатніми доказами своїх позовних вимог, з посиланням на матеріально-правову підставу. Суд ухвалює рішення про задоволення позову, виходячи, передусім, із доведеності таких вимог позивачем Беручи до уваги вказані приписи процесуального закону, зважаючи на те, що [PERSON] не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження погіршення його матеріального стану, зміни його сімейного стану, погіршення стану його здоров`я та на доведення існування інших обставин, які б були підставою для зміни розміру аліментів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими, а тому вважає необхідним у задоволенні позову відмовити. При цьому, суд не приймає визнання позову відповідачем [PERSON] , оскільки таке визнання суперечить закону, а тому задоволення пред`явлених до неї вимог є неприпустимим. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати у справі суд залишає за позивачем. Разом з тим, представник відповідача [PERSON] адвокат Дон В.О. у судовому засіданні, що відбулося 27 червня 2023 року, заявив усне клопотання про стягнення із позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] судових витрат, пов`язаних з професійною правничою допомогою, в сумі 4 000 грн 00 коп. На підтвердження розміру понесених відповідачем [PERSON] витрат ним надано: копію Договору № 306 про надання правової (професійної правничої) допомоги від 13 червня 2023 року; Додаткову угоду від 13 червня 2023 року; Акт виконаних робіт (наданих послуг) від 27 червня 2023 року /а.с. 69-71/. Копії зазначених вище документів були вручені представнику позивача безпосередньо у судовому засіданні. У подальшому, за клопотанням представника позивача адвоката Колєсніка В.А., у судовому засіданні було оголошено перерву до 11 липня 2023 року. 29 червня 2023 року представником позивача адвокатом Колєсніком В.А. подано до канцелярії суду заперечення \~проти \~доказів,\~ поданих \~відповідачем \~2\~ у\~ судовому\~засіданні /а.с. 86/. Вказане заперечення мотивовано тим, що докази витрат на правову допомогу, надані суду у судовому засіданні, подані без дотримання вимог ч.ч. 3, 9 ст. 83 ЦПК України, чим порушено основні засади судочинства, а саме рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальності сторін та неприпустимості зловживання процесуальними правами, які встановлені ст. 2 ЦПК України. Так, відповідач при поданні відзиву на позовну заяву не ставила питання про відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, і взагалі не зазначала про надання їй такої допомоги. Окрім того, у порушення п. 8 ч. 3 ст. 178 ЦПК України відзив не містить попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які відповідач понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. До того ж, його підписано і подано відповідачем [PERSON] , а не її представником. Вказані обставини, на думку представника позивача, ставлять під сумнів надання відповідачу правової допомоги та обґрунтованість вартості такої послуги, як підготовка відзиву на позовну заяву, у сумі 3 000 грн 00 коп. Також, представник позивача наголошує, що ні відповідачем [PERSON] , а ні її представником не надано доказів, що відповідач понесла витрати, пов`язані із наданням правової допомоги, оскільки дані, які б підтверджували факт оплати таких послуг, відсутні в матеріалах справи. Разом з тим, на думку представника позивача, справа, що розглядається, є нескладною, а вартість у 3000 грн 00 коп. за підготовку відзиву на позовну заяву, який викладений на двох аркушах, не відповідає співрозмірності виконаної роботи із заявленими витратами. З урахуванням наведеного, він просить суд відхилити докази, які подані представником відповідача 2 на підтвердження понесених витрат на надання правової допомоги, та не враховувати їх при прийнятті рішення. У судовому засіданні, що відбулося 11 липня 2023 року, відповідач [PERSON] та її представник адвокат Дон В.О. зазначили, що доводи представника позивача не ґрунтуються на вимогах закону та є безпідставними, а тому просили суд стягнути із позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] судові витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою, у повному обсязі. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові на позивача. Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Отже, враховуючи положення статей 137 та 141 ЦПК України, сторона має право на відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката за умови подання нею до суду заяви про відшкодування таких судових витрат, яка подана до судових дебатів у справі, подання доказів таких витрат (детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, здійснені ним витрати, необхідні для надання правничої допомоги, тощо) до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду у справі. З урахуванням наведеного, суд констатує, що вимоги ч. 8 ст. 141 ЦПК України представником відповідача адвокатом Дон В.О. та відповідачем [PERSON] дотримано, заяву про стягнення судових витрат та докази на доведення обґрунтованості їхнього розміру подано в строки, передбачені нормами ЦПК України. Відповідно до пункту 48 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ «Лавентс проти Латвії» (пункт 154) від 28 листопада 2002 року вказано, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і супроводжуються необхідними документами на їх підтвердження. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат на підставі наданих стороною доказів. Згідно з частинами частин першою, шостою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підтвердження суми понесених судових витрат на правничу допомогу, у строк, передбачений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, стороною відповідача [PERSON] суду надано: - копію Договору про надання правової (професійної правничої) допомоги № 306 від 13 червня 2023 року, відповідно до якого адвокат Дон В.О., який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЗП № 001338 від 29 червня 2017 року, з однієї сторони, та [PERSON] , з іншої сторони, уклали цей Договір про надання адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів /а.с. 69/; - Додаткову угоду від 13 червня 2023 року, відповідно до якої адвокат Дон В.О., що діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЗП № 001338 від 29 червня 2017 року, з однієї сторони, та [PERSON] , з іншої сторони, домовилися, що вартість послуг (гонорар) адвоката за Договором № 306 про надання правової (професійної правничої) допомоги становитиме: за підготовку відзиву на позовну заяву по справі № 707/915/23 3\~000 грн 00 коп.; за участь в судовому розгляді справи № 707/915/23 - 1\~000 грн 00 коп., а фіксована сума гонорару складає 4\~000 грн 00 коп. /а.с. 70/; - Акт виконаних робіт (наданих послуг) від 27 червня 2023 року, з якого встановлено, що юридичні послуги (правову допомогу), передбачені Договором № 306 про надання правової (професійної правничої) допомоги від 13 червня 2023 року та Додатковою угодою від 13 червня 2023 року, на загальну суму 4\~000 грн 00 коп. адвокатом були надані, а клієнтом прийняті /а.с. 71/. Відтак, матеріалами справи підтверджується факт отримання відповідачем [PERSON] послуг адвоката та понесення нею витрат на правову допомогу. Та обставина, що відзив підписано і подано відповідачем [PERSON] , а не її представником, не спростовує даного висновку суду. Твердження представника позивача про те, що «відповідач при поданні відзиву на позовну заяву не ставила питання про відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, і взагалі не зазначала про надання їй такої допомоги», не узгоджується із змістом резолютивної частини відзиву на позовну заяву, у якому [PERSON] просить суд «судові витрати покласти на позивача» /а.с. 61/. У відповідь на доводи представника позивача про те, що відзив не містить попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які відповідач понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, суд зазначає, що відмова у відшкодуванні судових витрат на підставі положень частин четвертої та п`ятої статті 141 ЦПК України є правом, а не обов`язком суду. Окрім того, суд зауважує, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20). Таким чином, відсутність доказу на підтвердження сплати відповідачем гонорару адвокату не є підставою для відмови у стягненні витрат на правничу допомогу, так як це правовідносини між адвокатом та клієнтом. З урахуванням наведеного, суд констатує, що матеріалами справи підтверджується факт отримання відповідачем [PERSON] послуг адвоката та понесення останньою витрат на правову допомогу, розмір яких є обґрунтованим, доведеним та співмірним зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру. Твердження представника позивача про неспівмірність даних витрат суд відхиляє, як недоведені. Враховуючи наведене та

Outcome: approved