Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-25 00:00:00

У квітні 2021 року до Самбірського міськрайонного суду Львівської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення з відповідачеи суму заборгованості у розмірі 51\~000,00 грн. за договором безпроцентної поворотної позики грошових коштів. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 12.10.2018 року між ним та [PERSON] було укладено договір безпроцентної позики грошових коштів, у відповідності до якого він передав відповідачці кошти в розмірі 51\~000 (п`ятдесят одну тисячу) грн., а також витребував у неї боргову розписку від 12.10.2018 року. На день подачі позовної заяви до суду не було здійснено жодного повернення позики, у зв`язку з чим він звернувся до суду з позовом для захисту свого порушеного права. Просить постановити рішення, яким стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 51\~000,00 грн. та судові витрати (судовий збір) в розмірі 908,00 грн. Зазначив, що під час укладення даного договору вони домовились, що борг буде повернено рівними частинами відповідно до графіку, зазначеному у договорі, до 12 жовтня 2019 року. Будучи незгідною з даним позовам, відповідачка позивачка [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву про визнання правочину недійсним, посилаючись на те, що вона в період з 21.05.2018р. по 19.02.2019р. перебувала у трудових відносинах з Повним товариством «Ломбард Донкредит Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-ріелті» і компанія» (далі - ТзОВ «Інтер ріелті» і компанія), працювала на посаді менеджера з надання кредитів ломбардного відділення м.Самбора. [PERSON] працював у тій ж компанії на посаді регіонального директора. Кошти в сумі 51\~000,00 грн. від [PERSON] не отримувала, а договір позики на цю суму та розписку написала під його психологічним тиском, оскільки незадовго до цього прийняла від клієнта золотий браслет з діамантами та видала йому кредит на майже таку ж суму (51006,00 грн.). Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 14.04.2022 року було прийнято до розгляду з первинним позовом вказану зустрічну позовну заяву. В судовому засіданні позивач відповідач підтримав свої позовні вимоги, просить позов задовольнити з підстав, зазначених у заяві. Зустрічного позову не визнав, про що зазначив у відзиві. Відповідачка - позивачка [PERSON] так і її представник адвокат Живко О.Б. позову не визнали, зіславшись, обставини, зазначені у відзив. Зустрічні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитаних у якості свідків в порядку ст.92 ЦПК України, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких грунтуються первинні позовні вимоги, зустрічні вимоги; доводи відзивів і відповіді на відзив, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в межах заявлених вимог, приходить до наступних висновків. Згідно ч. 1.ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Обставини, встановлені судом. Судом встановлено, що 12.10.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір безпроцентної позики грошових коштів, у відповідності до якого він передає відповідачці позивачці кошти в розмірі 51\~000 (п`ятдесят одну тисячу) гривень, 00 коп., що підтверджується складеною борговою розпискою від 12.10.2018 року. З письмовою вимогою позивач [PERSON] до [PERSON] про повернення коштів не звертався. Згідно трудової книжки [NUMBER] відповідачки (позивачка за зустрічним позовом), [PERSON] у період з 21.05.2018р. по 19.02.2019р. перебувала у трудових відносинах з ТзОВ «Інтер ріелті» і компанія, працювала на посаді менеджера із надання кредитів ломбардного відділення м.Самбора. У відповідності до довідки №1215 від 01.06.2023 року, виданої цим же товариством, [PERSON] у період з 25.03.2014 року по 01.05.2023 року працював на керівних посадах в цього роботодавця. У період підписання спірного договору обіймав посад регіонального директора. Будучи допитаним в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що з [PERSON] були колегами по роботі, знайомі з часу, коли вона прийшла на роботу в ТзОВ «Інтер ріелті» і компанія. До того часу знайомі не були.. До тренінгу у м. Львові, в якому брала участь [PERSON] 12.10.2018 року, бачились лише у відділенні м.Самбора, особистого спілкування не було. Повідомив суду, що тренінг тривав 12.10.2018 року та 1 день. В цей же день [PERSON] звернулася до нього про позику коштів в сумі 51\~000,00 грн. одразу після тренінгу. Таку суму коштів він мав при собі. Не пригадує, чи договір заздалегідь був роздрукований юристами, чи в процесі укладення. Шаблони договорів зберігаються в товаристві, оскільки «такі випадки бувають з працівниками». Якими купюрами давав позику не пам`ятає. Чому [PERSON] звернулася про позику саме до нього особисто, а не до роботодавця не знає. З якою метою позичала кошти не пам`ятає ЇЇ Розміру заробітної плати на момент укладення договору не знав. На запитання представника [PERSON] адвоката Живко О.Б. про договір фінансового кредиту №ДОН0590002360 від 31.08.2018 року, укладений з ТзОВ «Інтер ріелті» і компанія» з [PERSON] про надання позики (кредиту) у сумі 51 006,00 грн. під заставу золотого виробу браслета 750 проби, який оформила [PERSON] не пам`ятає. На запитання щодо відповідальності працівників ПТ «Донкредит» (кредитних експертів) повідомив, що відповідальність за неякісне золото, прийняте під заставу несе кредитний експерт. Зустрічний позов не визнає з вищенаведених підстав. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] повідомила суду наступне. Із [PERSON] знайомі з 31.05.2018 року. З 01.06.2018 року по 19.02.2019 працювала менеджером з надання кредитів ломбардного відділення у м. Самборі ТзОВ «Інтер ріелті» і компанія». До прийняття на посаду з 21.05.2018р. по 25.05.2018р. проходила навчання на зайняття посади менеджера з надання кредитів ПТ «Донкредит», за адресою: [ADDRESS] . 30.05.2018 року або 31.05.2018 р. здала успішно екзамен у регіонального директора (РД) [PERSON] у м. Львові. З 01.06.2018р. була прийнята на посаду менеджера з надання кредитів Ломбардного відділення №59, що в [ADDRESS] , на випробувальний термін 3 місяці. 31.08.2018 р. (перебуваючи останній день на випробувальному терміні) нею був прийнятий виріб золотий браслет 750 проби з 16-ма камінчиками діамантами та оформлений по договору «№ДОН 0590002360, ЗолотоДК Тест-драйв Цінне» з [PERSON] . Під час оформлення даного договору дотримувалась інструкцій. Договір «№ДОН 0590002360, ЗолотоДК Тест-драйв Цінне» [PERSON] був укладений на 8 днів (до 07.09.2018р), Згідно цього правочину вона перерахувала [PERSON] на банківську карту суму 51006 (П`ятдесят одну тисячу шість) грн. 00 коп. При оформленні договору «№ДОН 0590002360 виникали деякі розбіжності, які вона неодноразово узгоджувала зі старшим кредитним експертом (СКЕ) [PERSON] в телефонному режимі, телефонуючи їй декілька разів, а саме: - клієнт не мав паспорта, а мав посвідку на проживання в Україні; - озвучувала суму кредиту 51006 грн.; - запитувала, чи може вона видати таку суму, на карту, якщо це карта не клієнта, а його дружини; - клієнт не мав ідентифікаційного коду. Оскільки в клієнта не було ідентифікаційного коду, скористатись функцією «Помощник» вона не змогла. (це прописано в «Порядок залогового кредитования (версія 5.0), Київ 2018»). 06.09.2018 р. ПТ «Донкредит» видано «Приказ №484 Об изменении продуктов залогового кредитования», згідно якого, вироби по категорії «Цінне» та вироби з «Діамантами» приймаються до 15,0 г (браслет мав 56,24). Тому 07.09.2018р., коли у ломбардне відділення №059, що в м. Самборі, прийшов [PERSON] , її напарницею, [PERSON] який вона ( [PERSON] ), був закритий [PERSON] , про що свідчить його підпис на основному договорі та фотокопією в програмі 1s. Після чого [PERSON] знову ж таки оформила цей виріб золотий браслет 750 проби з 16-ма камінчиками діамантами, по новому договору «№ДОН 0590002426 від 07.09.2018р Золото ДК Стандарт» на 15 днів, де, начебто, було видано готівку (а не на карту ,як в попередньому договорі) суму 51010 грн (в попередньому - 51006 грн), про що свідчать фотокопії в 1s. Оскільки закінчувався її випробувальний термін, то їй необхідно було здати тест, чи відповідає вона займаній посаді, який вона успішно пройшла. 10.10.2018р. на ломбардне відділення №059, що в м. Самборі, прибули СКЕ [PERSON] та СБ [PERSON] для проведення службової перевірки щодо спірного золотого браслету за її відсутності, але в присутності її напарниці [PERSON] , була проведена оцінка браслету і констатовано, що на браслеті є діаманти, а метал, з якого він виготовлений, можливо не золото 750 проби, а платина. 11.10.2018 р. інкасатори ПТ Донкредит забрали браслет у центральний офіс для перевірки (експертизи). 12.10.2018р. її відрядили на тренінг у м. Львів.. Після закінчення тренінгу, в кінці робочого дня, її (відповідачку - позивачку) покликав РД [PERSON] (позивач - відповідач) до себе в кабінет і сказав, що згідно результату проведеної експертизи браслету є її провина, оскільки браслет не є золотим, а діаманти на ньому низької якості. Документів, які б вказували на її провину чи результати експертизи, [PERSON] не надав. На її заперечення щодо її вини в оцінці браслету відповів: «Ти що, не довіряєш ЦО в Києві?». Далі - наказав написати пояснюючу, в якій описати. як відбувалися події з прийманням у ломбард спірного браслету. Пояснення вона написала та віддала [PERSON] . Тоді [PERSON] надав їй наперед підготовлений договір безпроцентної позики грошових коштів від 12 жовтня 2018 року на суму 51 000,00\~грн. Вона відмовилась, проте, підписала договір і повідомила, що її провини немає, адже виріб (браслет) приймала [PERSON] . Це надто велика грошова сума і їй потрібно порадитись з чоловіком. У відповідь [PERSON] почав погрожувати їі звільненням, чинив на неї моральний та психологічний тиск, погрожував дітьми, в`язницею, чим довів її до сліз. Запевняв, що роботодавець йде їй назустріч, не звільняє, а надає їй грошові кошти у вигляді позики. У випадку відмови підписати договір і надати розписку, її буде звільнено по статті, а далі відбудеться службове розслідування, яке закінчиться не в її користь і вона понесе відповідальність, можливо, навіть кримінальну. Здійснюючи на неї моральний та психологічний тиск, [PERSON] змусив її підписати договір безпроцентної позики грошових коштів від 12.10.2018 року (Договір), предметом якого є грошові кошти в сумі 51000,00 грн., які, нібито, передані ним їй у власність, а також обов`язок повернути у строк, вказаний у Договорі. На її прохання надати копію Розписки та Договору [PERSON] відмовив та сказав, що він буде у відділенні у м.Самборі 16.10 2018р та привезе ці документи ї віддасть їй. Вподальшому, він відмовився надати другий примірник Договору та копію Розписки. Вона неодноразово писала звернення до генерального директора ПТ Донкредит, щоб їй надали документи, як підтверджують її провину, однак відповіді не отримала. Далі з неї безпідставно стягувались кошти із зарплати: жовтень 2018р. 4250 грн., листопад 2018р. 4250 грн., грудень 2018р. 3571 грн. Ствердила, що Договір позики та боргову розписку написала та підписала не з власної волі, а через моральний та психологічний тиск на неї з боку [PERSON] . Жодних коштів в сумі 51000,00 грн. вона від [PERSON] не отримувала. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила наступне: На момент укладення спірного договору та боргової розписки із [PERSON] та [PERSON] перебувала у трудових відносинах, де працювала і працює у ТзОВ «Інтер ріелті» і компанія» на посаді менеджера з надання кредитів по даний час. З [PERSON] працювали разом в одному відділенні м. Самбора, раніше знайомі не були, відносини робочі. Із [PERSON] також перебували у робочих відносинах. [PERSON] відвідував відділення у м. Самборі десь один раз на місяць. Пояснила, що події мали місце, починаючи з кінця літа 2018 року. До відділення у м. Самборі звернувся клієнт, негромадянин України, який мав лише посвідку на проживання в Україні та виявив намір здати у ломбард золотий браслет з діамантами. Оскільки в нього була наявна лише посвідка на проживання, та [PERSON] не могли внести його дані у програму, а також [PERSON] подзвонила старшому кредитному експерту (СКЕ) [PERSON] , яка порадила звернутися у відділ технічної підтримки, що вони і зробили. Клієнт в якості застави надав золотий масивний браслет з діамантами. Вона була присутня, коли [PERSON] перевіряла браслет, а саме просвітила каміння спеціальним пристроєм, який вказав на справжність діамантів, зробила досить глибоке спилювання, нанесла спеціальний реактив та впевнилась, що це золотий виріб. Вартість браслета сягала більше 50 тисяч гривень. [PERSON] в її присутності знову зателефонувала до [PERSON] , яка погодила видачу коштів, а також погодила перерахування коштів на карту дружини клієнта. За кілька днів прибули працівник служби безпеки [PERSON] та старший кредитний експерт [PERSON] і забрали браслет на перевірку (експертизу), бо думали, що проба золота вища від заявленої. Вважає, що порушень щодо прийняття у заставу золотого браслета з боку [PERSON] не було, бо вона всі свої дії узгоджувала з керівництвом. На початку жовтня 2018 року [PERSON] відрядили на тренінг до м. Львова. Після цього вона повернулася на роботу в жахливому стані, була налякана та плакала. Колегам пояснила, що після тренінгу її викликав [PERSON] та змусив написати розписку про стягнення коштів та укласти договір позики на суму 51\~000 грн., погрожував кримінальною відповідальністю та звільнити по статті. Пояснила, що про потребу у позиці коштів [PERSON] жодного разу не говорила. Чоловік [PERSON] працював на хорошій роботі та отримував хорошу зарплату. Просила звернути увагу, що сума позики, нібито наданої [PERSON] [PERSON] , така ж як і сума коштів, виданих під заставу золотого браслета. Вимогами\~ст. 1047 ч. 2\~ЦК України\~встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до\~статті 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.\~Згідно із частиною другою\~статті 1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі, повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин необхідно враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до позиції ВСУ у наведеній постанові чітко визначено, що, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Частиною першою\~статті 1049 ЦК України\~встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Договір позики як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки\~ЦК України\~не містить жодного виключення як щодо суб`єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1\~ст. 1048 ЦК України). Положеннями\~ч.1 ст.1046\~ЦК України чітко визначено, що за договором позики позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, а умови за яких укладався Договір та Розписка свідчить про здійснення тиску з боку позичальника та примушування [PERSON] до підпису та написання таких. Вимогами ст. 1046\~ЦК України\~визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, договір позики та розписка, які є підставою позову [PERSON] , не підтверджують факту передачі ним Позивачу [PERSON] коштів, що в ній вказані, а Позивачем отримання коштів від Відповідача, є безгрошовими та в силу ст.1046, 640\~ЦК України є договором неукладеним, а тому позовні вимоги про стягнення грошових коштів за договором позики не грунтуються на законі та в задоволенні таких слід відмовити. Згідно\~статей 1046-1050 ЦК України\~позов про стягнення боргу за договором позики може бути задоволений за умови факту передачі коштів. Як зазначено у Постанові\~Верховного суду України від 02.07.2014 року №6-79цс14, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідачка - позивачка [PERSON] підтверджує той факт, що ніяких грошових коштів [PERSON] їй не передавав, а вона під тиском звільнення з посади, психологічного та морального тиску та погроз притягнення до відповідальності змушена була підписати Договір та написати Розписку. Зазначені обставини свідчать про безгрошовість Договору та Розписки. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Верховного Суду України від 18.09.2013р. №6-63 цс13 ). Законодавцем визначено, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом факту укладення договору. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Крім того, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного суду України від 24.02.2016 р. по справі № 6-50цс16 та правова позиція висловлена Верховним судом України 18.01.2017 р. у справі №6-2789цс16. Як убачається зі змісту\~ст. 203 ч. 1-5\~ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до\~ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Згідно п.8\~Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Відповідно до ч. 1\~ст.215 ЦК\~підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~ст. 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Постановою звернуто увагу на необхідність правильно визначати момент вчинення правочину (ст.\~205 - 210,\~640 ЦК\~тощо). Згідно ч.2\~ст. 640 ЦК України\~якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до\~ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 6, 11 та 12\~ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627\~ЦК України). У положеннях статті 202\~ЦК України\~під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату. Частиною 1 ст. 638\~ЦК України\~визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені\~статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235\~ЦК України\~має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Оскільки згідно із частиною першою ст. ст. 202, ч. 3 203\~ЦК України\~головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Враховуючи те, що зміст Договору та Розписки [PERSON] не відображав її дійсну волю, відносини між сторонами по Договору та Розписці про отримання грошових коштів (договору позики) між Відповідачем та Позивачем на суму 51000,00 грн. є удаваним правочином, оскільки, правочин вчинено для приховання іншого правочину, а саме стягнення з [PERSON] позики відповідно до договору фінансового кредиту №ДОН0590002360 від 31.08.2018 року укладений Повним товариством «Ломбард Донкредит Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-ріелті» і компанія» з [PERSON] про надання позики (кредиту) у сумі 51006,00 грн. під заставу золотого виробу браслета 750 проби, який оформила [PERSON] . Суд критично ставиться до показань [PERSON] про те, що на момент укладення спірного договору з [PERSON] та написанням нею боргової розписки, у нього були у наявності із собою кошти в сумі 51\~000,00 грн., оскільки згідно поданих ним же до суду довідок про заробітну плату зазначена сума складає його річний дохід. Належних та достовірних доказів про наявність у [PERSON] інших джерел доходів та фінансових можливостей останнім до суду не подано. Визначена приписами статті 204 ЦК України презумпція правомірності укладеного між сторонами правочину, не спростовує відповідного обов`язку заявника-кредитора, вимоги якого підтверджені борговою розпискою, надати сукупність усіх необхідних доказів на обґрунтування своїх вимог, зокрема й зазначені вище докази джерел походження наданих у позику коштів. Тобто суд, вирішуючи питання про належне документальне підтвердження кредиторських вимог за борговою розпискою, може надати правову оцінку реальності (дійсності) таких зобов`язань на підставі інших доказів, що підтверджують/спростовують фінансову спроможність цього кредитора щодо надання відповідної позики. Статтею 231 ЦК України\~передбачено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Таким чином, на підставі викладеного, суд вважає, що волевиявлення [PERSON] при укладенні Договору позики та Розписки, не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, а правочин нею було вчинено проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї психологічного тиску з боку другої сторони, фактична передача грошових коштів не відбулась, отже є всі підстави вважати правочин недійсним, про що засвідчують показання свідка [PERSON] , яка працювала і надалі працює в ТзОВ «Інтер ріелті» і компанія». Окрім того, сума позики відповідає сумі коштів, виданих під заставу золотого браслету. Європейський суд з прав людини, рішення якого згідно зі\~статтею 17 Закону України"Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, є джерелом права в Україні, неодноразово вказував, зокрема і у справі "Устименко проти України" (заява № 32053/13), що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. У справі ЄСПЛ «Preda and Dardari v. Italy» (1999) [16] зазначено, що метою\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~є запобігання використанню принципів, на яких ґрунтується Конвенція, для зловживання правами. У кількох справах, які стосувалися зловживань заявниками своїми правами, передбаченими ст. 10 Конвенції, ЄСПЛ, постановив, що зловживання правом має місце і тоді, коли не лише порушуються важливі цінності демократії, а й власне дух Конвенції. Зокрема, у рішенні у справі «Witzsch v. Germany» (2005) було зазначено, що ця стаття має на меті запобігання поширенню таких ідей, які «суперечать тексту та духові Конвенції». Тому в юрисдикційній діяльності підлягає врахуванню те, що суд не є засобом сторін у досягненні їх інтересів, які не охороняються законом, і не повинен толерувати зловживання сторонами їх правами. Наведене свідчить про недійсність правочину, а саме договору безпроцентної поворотної позики грошових коштів від 12.10.2018 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , а також розписки [PERSON] від 12.10.2018 року. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. \~ \~ \~ \~На основі всебічно з`ясованих обставин, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики слід відмовити, зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] \~ про визнання правочину недійсним підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved