Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-11 00:00:00

11.08.2011 між [PERSON] та [PERSON] , після шлюбу [PERSON] та час подання даного позову [PERSON] , а разом - сторони, було укладено шлюб. На час укладення шлюбу з позивачем відповідач вже мала доньку [PERSON] [INFO] від першого шлюбу. З моменту укладення шлюбу і до лютого 2012 року родина проживала у м. Бердичів Житомирської області, а перед народженням спільної дитини, сім`я переїхала до м. Суми, де [INFO] народився син - [PERSON] . Через 7 місяців після народження сина родина повернулася до м. Бердичів Житомирської області та проживала там до вересня 2013 року. У зв`язку з несенням військової служби позивачем [PERSON] , родина змінила місце проживання та переїхала до Києва, де сторони разом з дітьми проживали у квартирі, яка належить на праві власності позивачеві та розташована за адресою: [ADDRESS] . У червні 2015 року шлюб фактично припинив своє існування. Відповідач зі своєю донькою повернулася до м. Суми, а син [PERSON] залишився проживати разом з батьком [PERSON] у м. Києві. У липні 2015 року відповідач звернулася до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу між сторонами та про визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, визначення способу участі у вихованні дитини та стягнення аліментів. 13.10.2015 ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми було виділено у самостійне провадження цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів та визначення способу участі відповідача у вихованні дитини передати на автоматизований розподіл системи документообігу. Також 13.10.2015 рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми шлюб між сторонами було розірвано. 26.10.2016 рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми були задоволені решта позовних вимог, не дивлячись на той факт, що з моменту звернення [PERSON] до суду до ухвалення вище вказаного рішення син [PERSON] продовжував проживати разом зі своїм батьком. Не погоджуючись з вище зазначеним рішенням [PERSON] через свого представника подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Так, 17.01.2017 Апеляційним судом Сумської області у справі № 592/9865/15-ц було ухвалено своє рішення, яким відмовлено у задоволенні позовної вимоги щодо відібрання дитини у батька, в решті заявлених вимог залишено без змін. 13.06.2018 постановою Верховного Суду - у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну [PERSON] залишено без задоволення, касаційну скаргу представника [PERSON] - Рижова С.Є. задоволено частково. В рішеннях Ковпаківського районного суду м. Суми від 26.10.2016 та Апеляційного суду Сумської області від 17.01.2017 у справі № 592/9865/15-ц змінено мотивувальну частину з урахуванням мотивів, викладених постанові Верховного Суду. В іншій частині залишено без змін. Таким чином, малолітній [PERSON] на законних підставах проживав та продовжив проживати разом з батьком - [PERSON] за місцем його реєстрації в м. Києві, а позивач продовжив самостійно нести всі витрати по утриманню та розвитку спільного сина. Позивач [PERSON] має намір забезпечувати повноцінне життя спільного сина [PERSON] з метою підвищення рівня світогляду, оздоровлення, розвивати фізичний та духовний стан здоров`я, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Син [PERSON] потребує соціального, естетичного та творчого розвитку, а батько, позивач [PERSON] , хоче продовжувати брати активну участь у здійсненні мрій та бажань свого сина, тому виникає необхідність у вільному перетині кордону. З огляду на це, 07.10.2022 представником позивача [PERSON] , адвокатом Рижовим С.Є., було надіслано лист до відповідача [PERSON] з проханням надати дозвіл на виїзд сина [PERSON] разом з його батьком за межі України з обов`язковим нотаріальним посвідченням. Проте ні позивач, ні представник позивача жодної відповіді від відповідача не отримали. Тому просить суд надати дозвіл [PERSON] на виїзд за межі України у супроводі його батька, позивача [PERSON] до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи. Відповідачка надала 10.04.2023 року відзив, в якому зазначила, що на даний час рішеннями судів визначено місце проживання дитини із матір`ю, однак позивач їх не виконує, викрав дитину, не повертає матері та всіляко перешкоджає їй спілкуватися та бачитися із сином. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Отже, при наданні дозволу на виїзд дитини за кордон, такі поїздки можуть мати лише разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення мас країна, мета та період поїздки. Верховний Суд вказав, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Законодавством України не передбачено надання судового дозволу на виїзд дитини за кордон з метою її постійного проживання в іншій державі без згоди й супроводу батька та матері. А тому, позовні вимоги, щодо надання дозволу [PERSON] на виїзд за межі України у супроводі його батька до досягнення дитиною повноліття, с не обґрунтованим, таким, що порушує як права Відповідачки так і її сина, а тому не підлягає задоволенню.( а.с. 27-31) Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд доходить наступного висновку. Так, сторони з 11.08.2011 року по 13.10.2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 13.10.2015 року. (а.с. 7,9) Від шлюбу сторони мають дитину- сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. (а.с. 7) 17.01.2017 року Апеляційним судом Сумської області у справі № 592/9865/15-ц було ухвалено своє рішення, яким відмовлено у задоволенні позовної вимоги щодо відібрання дитини у батька, в решті заявлених вимог, тобто про визначення місця проживання [PERSON] разом із матір`ю [PERSON] , залишено без змін. (а.с.10-12) 13.06.2018 року постановою Верховного Суду - у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну [PERSON] залишено без задоволення, касаційну скаргу представника [PERSON] - Рижова С.Є. задоволено частково. В рішеннях Ковпаківського районного суду м. Суми від 26.10.2016 та Апеляційного суду Сумської області від 17.01.2017 у справі № 592/9865/15-ц змінено мотивувальну частину з урахуванням мотивів, викладених постанові Верховного Суду. В іншій частині залишено без змін. (а.с. 13-18) 07.10.2022 року представником позивача [PERSON] , адвокатом Рижовим С.Є., було надіслано лист до відповідача [PERSON] з проханням надати дозвіл на виїзд сина [PERSON] разом з його батьком за межі України з обов`язковим нотаріальним посвідченням. Однак як свідчить довідка про причини повернення листа з конвертом, вони не були вручені відповідачу за закінченням терміну зберігання . Протягом часу з 2017 -2022 р.р. [PERSON] та її представником направлялися клопотання, звернення, запити, скарги до Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, Оболонського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві, Оболонського районного у м. Києві центру соціальних служб для сім`ї та молоді, Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ з приводу розшуку сина, невиконання рішення суду в частині місця проживання дитини та з інших питань, що стосується побачення та спілкування із дитиною, на які були отримані відповіді. (а.с.42-72) Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Верховна Рада України 14 липня 2016 року внесла зміни до Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. До вказаної норми маються діючі підзаконні нормативні акти, якими, серед іншого, врегульовано порядок виїзду неповнолітніх дітей за межі України. Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно ст.3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Згідно п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у тому числі, у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Пунктом 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Однією з важливих підстав для задоволення судом позову під час вирішення такої категорії справ є зазначення в позовній заяві країни, до якої має виїхати дитина, загального строку надання такого дозволу, часового проміжку перебування дитини в іноземній державі та доказів відмови батька чи матері у наданні згоди на виїзд дитини за кордон. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 червня 2017 року ( справа № 783/14/15-ц) зазначено, що у разі відсутності згоди одного з батьків, питання про виїзд неповнолітньої дитини за кордон вирішується судом за позовом другого з батьків зі з`ясуванням питання про країну виїзду, строки та мету виїзду. Надання дозволу на виїзд малолітніх дітей до невизначених країн та без визначення його початку й закінчення не відповідає вимогам матеріально-правових норм, якими унормовані такі правовідносини. Також, Вищий спеціалізований суд України, ухваливши рішення у справі № 6-33303ск15 від 16 березня 2016 року, дійшов висновку, що дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, надається кожного разу окремо (тобто на кожний виїзд), при цьому в дозволі зазначається країна, місце перебування та строк, на який дитина буде знаходитися за кордоном. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц сформулювала висновок, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення, а також із зазначенням країни, до якої вивозиться дитина. Таким чином, виходячи з положень Сімейного Кодексу України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" і Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. При цьому, суд не бере до уваги раніше визначену правову позицію щодо порушення прав іншого з батьків наданням дозволу на виїзд неповнолітньої дитини без його згоди та супроводу з огляду на те, що від цієї позиції відступив Касаційний цивільний суд. Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважав за необхідне відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятій постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 235/139/16-ц (№ 6- 15цс17), оскільки, ухвалюючи рішення в указаній категорії справ, суди мають насамперед охороняти права та інтереси дитини, визначивши, що найкраще відповідає її інтересам. Вказане випливає з рішення в справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейського суду з прав людини, у якому ним наголошено (далі - ЄСПЛ), що в такій категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Між тим, Велика Палата Верховного Суду вважає, що дозвіл на виїзд за кордон дітей з одним із батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення ( справа № 14-244цс18 від 04 липня 2018 року), а також із зазначенням країни, до якої вивозиться дитина. Вказана позиція підтримана подальшими рішення ВС. Так, касаційним судом наголошувалось на тому, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості (постанова від 03.07.2019 у справі № 643/1090/17). Представник позивача, звернувшись із позовом 20.03.2023 р. до суду, зазначив, що наразі дитина проживає разом із батьком, а не з відповідачкою, яка не надає дозволу на виїзди дитини за кордон і не погоджується у позасудовому порядку надавати позивачу такий дозіл. Суд зазначає, що протягом розгляду справи, на підтвердження заявлених позовних вимог позивач надав лише ксерокопії свого паспорта, копії свідоцтва про народження дитини та рішення судів про розірвання шлюбу, про визначення місця проживання дитини, в яких визначено місце проживання спільного сина саме із матір`ю, тобто позивачем не вказано дійсну мету та намір на виїзд дитини за кордон у супроводі батька до досягнення дитиною повноліття, не надано жодного доказу, які б підтверджували необхідність такого виїзду та не визначений конкретний час перебування дитини за кордоном, країну, що є обов`язковим. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що виїзд дитини за кордон має тимчасовий характер та здійснюється в його інтересах: зокрема, не надано достовірних відомостей про конкретне місце проживання дитини за кордоном впродовж запланованого виїзду, про можливість забезпечення матеріальних та побутових потреб дитини в цей період, а також підтвердження забезпечення дитини проїзними квитками для повернення на Україну тощо. Більш того, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє і по теперішній час. У зв`язку з чим, були внесені зміни до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затв.постановою Кабінету Міністрів України від 27січня 1995р.№57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724 зі змінами), які регуляють питання, поставлене у позові. Позивач не довів, що його прагнення виїхати за межі України обґрунтовані саме інтересами дитини, при цьому, відсутні гарантії того, що у випадку транскордонного переміщення дитини вона повернеться до України, та той із батьків, який проживає окремо, зможе встановлювати контакт з дитиною на регулярній основі. При цьому, позивачем не доведено належними доказами, що такий виїзд дитини буде відповідати її інтересам. Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed