Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-05 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, мотивуючи позов тим, що 03 лютого 2023 року відповідач позичив в нього грошові кошти в сумі 10 000 (десять тисяч) доларів США. На підтвердження укладення договору позики та факту отримання ними грошових коштів, останніми було написано розписку. За користування позиченими коштами відповідач зобов`язувався сплачувати позивачу відсотки за користування коштами в розмірі 4% за кожен тиждень користування коштами, однаковими платежами які вказані у графіку платежів. Відповідачем погашення заборгованості не проводилося взагалі. На звернення позивача про добровільне погашення боргу відповідач не реагує. Станом на 26.05.2023 року заборгованість відповідача становить 16 400 доларів США, з них: 10 000 доларів США - основна сума боргу та 6 400 доларів США заборгованість по відсотках за користування коштами. Тому позивач просить стягнути з відповідача 10 000 доларів США та судові витрати в сумі 3 656 гривень 86 копійок Ухвалою суду\~від 12 червня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, проте надав до суду заяву, в якій просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, проте надав до суду заяву, в якій просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги визнає. Згідно ч. 3\~ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. \~ \~ \~ \~Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. \~Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлено,\~що відповідно\~до розпискивід 03 лютого 2023 року [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у сумі 10 000 доларів США, за користування якими зобов`язувався сплачувати відсотки в розмірі 4 % за кожен тиждень користування коштами, про що нижче підписалися. Вказані обставини підтверджуються розпискою, копія якої була долучена позивачем до матеріалів справи (а.с. 5). Дана розписка містить чітку інформацію щодо того, хто брав у борг гроші, у кого, в якій сумі. Крім того, відповідач не заперечує факт отримання коштів у позивача, їх розмір та дату отримання. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно із частиною першою ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У відповідності до частини першої ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. За правилами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що "відповідно до норм статей 1046,1047 ЦК Українидоговір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання". Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що "письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику". Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Варто зазначити, що за своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зазначені висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у Постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18). Судом установлено, що [PERSON] 03 лютого 2023 року отримав кошти від [PERSON] в розмірі 10 000 доларів США. Відповідно до вимог статтей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положенням ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В порушення вимог закону, відповідач в односторонньому порядку відмовився від виконання договірних зобов`язань, внаслідок чого станом на 26.05.2023 року виникла заборгованість перед позивачем в сумі 16 400 доларів США, з них: 10 000 доларів США - основна сума боргу та 6 400 доларів США заборгованість по відсотках за користування коштами, що підтверджується Додатком №2 до розписки від 03.02.2023. (а.с. 6) Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. Відповідачем [PERSON] жодних доказів на підтвердження виконання зобов`язання з повернення боргу суду не надано, факт отримання коштів ним не заперечується. Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14 446цс18) у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України,З аконом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно зі ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативноправовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18. Оскільки у розписці від 03 лютого 2023 року не передбачено визначення боргу в грошовому еквіваленті до національної валюти України (гривні), тому правових підстав для його перерахунку за офіційним курсом НБУ не вбачається. За таких обставин, позовна вимога про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 10 000 доларів США є законною, обґрунтованою та підлягає задоволенню. \~ \~ \~ \~Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. \~ \~ \~ \~Відповідно до п.24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Так,\~позивачем згідно\~квитанції №0.0.3826863885.1\~виданої 01.06.2023\~року \~АТ КБ\~"ПРИВАТБАНК" відділення "Вінницьке №38" сплачено судовий збір при поданні позову в сумі 3 656 (три тисячі шістсот п`ятдесят шість) гривень 86 копійок. Оскільки позов відповідечем визнано до початку розгляду справи по суті, тому позивачеві слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, тобто 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні, а з відповідача стягнути 1 828 (одна тисяча вісімсот двадцять вісім) гривень 43 копійки на користь позивача на підставі ст. 141 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Враховуючи викладене та

Outcome: approved