Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-12 00:00:00

У лютому 2022 року до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] в якій позивач, просив суд, визнати за ним право власності за набувальною давністю на домоволодіння [ADDRESS] . Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилався на те, що він, у [PERSON] , яка є донькою (спадкоємицею) [PERSON] та якому в свою чергу, за життя, належало домоволодіння [ADDRESS] , за договором купівлі-продажу від 22.09.1993, придбав вказане майно та почав ним відкрито володіти і користуватись по сьогодні. З огляду на те, що вищезазначений договір купівлі-продажу не було нотаріально посвідчено, а всі доступні способи відшукати [PERSON] , з метою вирішення питання щодо приведення правовстановлюючих документів у належний стан, не дали позитивного результату, позивач вважав за необхідне, з підстав визначених ст.344 ЦК України, звернутися до суду з даним позовом. Відповідачем надано відзив доводи викладені в якому зводяться до не згоди з заявленими позовними вимогами. Так останнім зазначено, що ДМР не є належним позивачем у даній справі оскільки не вчиняла дій щодо порушення прав позивача на домоволодіння [ADDRESS] . Також зазначено, що позов про визнання права власності за набувальною давністю не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 13.07.2022 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 09.12.2022 витребувано докази. Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18.05.2023 залучено [PERSON] та [PERSON] , як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, у справі за позовом [PERSON] до ДМР, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 14.06.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті у судовому засіданні. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та надав пояснення аналогічні викладеним у ньому. У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення заявлених позовних вимог, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві. Треті особи до судового засідання не з`явилися, про причини не явки суд не повідомили. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, судом встановлено, що згідно копії інвентаризаційної справи, [PERSON] , за життя, володів домоволодінням [ADDRESS] . Вказане також підтверджується копією домової книги. Відповідно до копії свідоцтва про смерть, [PERSON] помер [INFO] . Згідно копії заяви від 08.08.1987 своє бажання щодо прийняття спадщини після смерті [PERSON] висловили його діти [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до копії заяви від 28.08.1987, [PERSON] відмовився від долі спадщини після смерті [PERSON] на користь [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про право на спадщину від 27.05.1989, [PERSON] та [PERSON] отримали спадщину після смерті [PERSON] яка складається з банківського вкладу. Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 22.09.1993, сторонами якого є [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), останній придбав домоволодіння [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на домоволодіння [ADDRESS] ні за ким не зареєстровано. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.1, 4 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як\~підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Відкритість володіння\~майном означає,\~що володілець\~володіє річчю\~відкрито,\~без таємниць,\~не вчиняє\~дій,\~спрямованих на\~приховування від\~третіх осіб\~самого факту\~давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння складає десять років. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 лютого 2021 року у справі №607/21758/19, від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18). Тобто, з вищезазначеного вбачається, що вимоги про визнання права власності на майно за набувальною давністю є обґрунтованими коли надано докази на підтвердження: наявності суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законності об`єкта володіння; добросовісності заволодіння чужим майном; відкритості володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутності норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Відповідно до ст.12 ЗУ «Про власність», в редакції чинній на 22.09.1993, громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР 1963 року передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Виходячи з того, що матеріали справи не містять доказів щодо набуття [PERSON] у власність домоволодіння [ADDRESS] , що унеможливлює набуття останньою статусу продавця за договором від 22.09.1993, надана на підтвердження заявлених позовних вимог копія договору купівлі-продажу розцінюється судом як доказ безтитульного володіння [PERSON] вказаним домоволодінням, безперервність володіння і сплив установлених строків такого володіння. Також суд\~зазначає, що виходячи\~з того\~факту,\~що [PERSON] \~була донькою\~ [PERSON] ,\~якому за\~життя належало\~вказане домоволодіння,\~останній цілком\~правомірно вважав\~про відсутність\~у нього\~підстав для\~набуття права\~власності, що вказує про добросовісне заволодіння та володіння. З матеріалів\~справи також\~вбачається,\~що спірне\~домоволодіння є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію, тобто є таким, що може стати предметом набуття за набувальною давністю. Так, статтею 101 ЦК УРСР 1963 року встановлено, що в особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його). Частиною 1 статті 13 ЗУ «Про власність» передбачено, що об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Відповідно до аналізу матеріального права, яке регулювало правовий статус набуття особою у володіння нерухомого майна вбачається, що підтвердженням належності жилого будинку певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим. Тобто, записи у погосподарських книгах визнавалися актами органів влади (публічні акти), що підтверджують право приватної власності. З огляду на те, що згідно з інформації, яка міститься у інвентаризаційній справі вбачається набуття [PERSON] права власності на домоволодіння [ADDRESS] у порядку встановленому законодавством, спірний об`єкт може бути предметом набуття за набувальною давністю. Крім того, про прийняття в експлуатацію спірного майна свідчать оціночні акти з відміткою погашено. Отже, підсумовуючи вищевикладене позовна заява підлягає задоволенню, оскільки на підтвердження заявлених позовних вимог надано належні докази. Також суд зазначає, що ДМР є належним відповідачем у даній справі з огляду на те, що [PERSON] помер [INFO] , а особам, які подали заяву про прийняття спадщини не перейшло таке право щодо домоволодіння [ADDRESS] . Виходячи з приписів\~ст.141 ЦПК України, з відповідача на рахунок позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 7\~023,20 грн.

Outcome: approved