Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-02 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду з позовом про позбавлення відповідачів права користування квартирою [ADDRESS] . Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що квартира [ADDRESS] належить йому на праві власності. У квартирі зареєстровані відповідачі, але вони фактично не проживають в квартирі, однак добровільно заяву про зняття з реєстраційного обліку не подають. Наявність реєстрації в квартирі відповідачів перешкоджає позивачу у реалізації його прав на нерухоме майно на отримання субсидії щодо житлово-комунальних послуг та інших прав як власника. Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 15.05.2023 провадження у цивільній справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, надав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися. [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] надіслала на електронну адресу суду лист, в якому виклала свої заперечення щодо позову та просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надіслав на електронну адресу суду клопотання про розгляд справи у відсутності представника третьої особи. При розгляді справи просив врахувати інтереси дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. Згідно свідоцтва про право власності від 29 вересня 2008 року позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.6). Із довідки ЖБК «Полісся» від 05.04.2023 року № 89 слідує, що в квартирі [ADDRESS] зареєстрований позивач. Згідно свідчень сусідів - донька [PERSON] та онука [PERSON] (а. с. 7). У цій квартирі відповідачі зареєстровані, але не проживають з 2015 року, що підтверджується актом про не проживання осіб за місцем реєстрації ЖБК «Полісся» від 05.04.2023 року (а.с.8). Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також визначено у статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Частиною 1 ст. 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 та 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (ч. 2 ст. 406 ЦК України). За положеннями ст. 47 Конституції України та ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, зокрема за рішенням суду. Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Відповідно до Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13.05.2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У п. 36 рішення від 18.11.2004 року в справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом ст. 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлено у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1995 року, пункт 63). У п. 44 рішення від 02.12.2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Відповідно до ч. 2 ст. 78, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постановах Верховного Суду України від 16.11.2016 року в справі № 709цс16, від 15.05.2017 року в справі № 6-2931цс16 міститься висновок про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, як постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Також у постанові від 14.08.2019 року в справі № 702/101/18 Верховний Суд у подібних правовідносинах щодо втрати права користування особами житловим приміщенням дійшов висновку, що відповідач вселилась у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16.01.2019 року в справі № 243/7004/17-ц. Аналіз досліджених судом доказів та встановлених обставин дає можливість зробити висновок про те, що позивач є власником спірного житлового приміщення, а відповідач з 2015 року фактично не проживає за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] , про що сама відповідач підтверджує в листі, що надійшов на електронну адресу суду, що на даний час проживає в Іспанії. За наведених обставин, враховуючи значну тривалість непроживання відповідача в спірному помешканні та оскільки відповідач не пов`язана з позивачем спільним побутом, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу позивача як власника цього майна в силу положень ч. 2 ст. 406 ЦК України. Не заслуговують на увагу заперечення проти задоволення позову відповідачем з посиланням те, що вона не погоджується на виписку, оскільки з її слів вони залишаться на вулиці. Як встановлено судом, малолітня дочка відповідача [PERSON] зареєстрована в квартирі [ADDRESS] , але фактично проживає разом із своєю матір`ю [PERSON] в Іспанії. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Встановлений судом факт непроживання малолітньої дитини відповідача за місцем реєстрації та те, що дитина зареєстрована в належній позивачу квартирі лише формально, не може бути підставою задоволення позову в частині вимог до малолітньої дитини, так як із моменту свого народження дитина була зареєстрована за місцем реєстрації своєї матері [PERSON] та через свій вік дитина не може самостійно обирати місце проживання, а стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією, що відповідає висновку Верховного Суду в постанові від 27.12.2018 року в справі 759/19394/15-ц. Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Суд вважає за необхідне зауважити, що стосується реєстрації місця проживання малолітньої дочки відповідача, якій не виповнилося 14 років, то за змістом Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, обов`язок з реєстрації такої дитини разом з батьками або одним з них покладається на батьків. Тому після зняття [PERSON] , з реєстрації за місцем знаходження спірного житлового приміщення вона вправі в установленому законом порядку вирішити питання реєстрації місця проживання дитини. З урахуванням викладеного, на переконання суду, позов у частині вимог стосовно малолітньої [PERSON] не ґрунтується на законі та не підлягає задоволенню.

Outcome: partial