Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-29 00:00:00

Представник позивача ТОВ «Житлосервіс-КР» Савчук С.С. звернувся до суду з позовною заявою 30 жовтня 2020 року, в подальшому подавши заяву про збільшення розміру позовних вимог (а.с.75-76), просив суд стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь ТОВ «Житлосервіс-КР» заборгованість за надані житлово-комунальні послуги з утримання будинку і прибудинкової території за адресою: [ADDRESS] за період з 01 грудня 2014 року по 01 вересня 2019 року в загальному розмірі 4 507 грн. 84 коп., інфляційні втрати 2837 грн. 11 коп., 3% річних 886 грн. 81 коп.; стягнути солідарно з відповідачів сплачений судовий збір в розмірі 2\~102 грн. 00 коп. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що ТОВ «Житлосервіс-КР» є управителем частини будинків Саксаганського району м. Кривого Рогу та надає мешканцям району послуги з утримання будинку і прибудинкової території, в тому числі за адресою: [ADDRESS] , до якого послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій надавались безперебійно (за винятком часу на проведення ремонтних і профілактичних робіт виконавцем), із нарахуванням щомісячно згідно із загальною площею квартири. Формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій здійснюється по кожному будинку окремо, відповідно до Порядку, затвердженого Постановою КМУ від 01 червня 2011 року №869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги». Щомісячні нарахування за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території здійснюються у відповідності до Рішення виконавчого комітету Криворізької міської ради від 14 грудня 2011 року №416, що діяли до 30 квітня 2017 року, та Рішення виконавчого комітету Криворізької міської ради №178 від 12 квітня 2017 року, яким затверджені тарифи та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з 01 травня 2017 року. Перелік послуг, які повинні надаватись для забезпечення належного санітарно-гігієнічного, протипожежного, технічного стану будинків і споруд та прибудинкових територій визначено Рішенням виконавчого комітету Криворізької міської ради №231 від 10 травня 2017 року. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є споживачами послуг, що надаються ТОВ «Житлосервіс-КР» за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі не укладали договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з ТОВ «Житлосервіс-КР», однак це не звільняє їх від обов`язку сплачувати вартість таких послуг, які їм фактично надавались. У зв`язку з тим, що відповідачі не виконували належним чином свої зобов`язання щодо оплати вартості наданих послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, за період з лютого 2017 року по лютий 2020 року, утворилась заборгованість в розмірі 3503 грн. 11 коп. За заявою ТОВ «Житлосервіс-КР» Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 19 березня 2020 року було видано судовий наказ №214/1480/20 про солідарне стягнення з боржників заборгованості у сумі 3503 грн. 11 коп., інфляційні втрати 524 грн. 09 коп., 3% річних 235 грн. 11 коп. Однак ухвалою суду від 15 квітня 2020 року за заявою боржника [PERSON] судовий наказ скасовано. Оскільки в добровільному порядку наявну заборгованість позичальники не погасили, тому представник позивача, діючи в інтересах ТОВ «Житлосервіс-КР», просить стягнути її з відповідачів в примусовому порядку. У заяві про збільшення розміру позовних вимог від 10 вересня 2021 року позивач збільшив період розрахунку заборгованості: з 01 грудня 2014 року по 01 вересня 2021 року 4507 грн. 84 коп., та відповідно розмір збитків 2 837 грн. 11 коп. інфляційних втрат та 886 грн. 81 коп. 3% річних. Розрахунок боргу, як зазначив представник позивача, проведено з урахуванням проведених відповідачами платежів та вчиненням дій, які свідчать про переривання перебігу позовної давності (а.с.75-76). Ухвалою суду від 23 листопада 2020 року (головуючий суддя Гринь Н.Г.) позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.27). Ухвалою суду від 13 вересня 2021 року (головуючий суддя Гринь Н.Г.) прийнято до розгляду заяву про збільшення розміру позовних вимог (а.с.84). За результатами повторного автоматизованого розподілу на підставі розпорядження керівника апарату суду №105 від 28 вересня 2021 року та протоколу матеріали справи передано в провадження судді Ткаченку А.В. (а.с.87, 88). Відповідно до ч.11 ст.33 ЦПК України, справа, розгляд якої розпочато одним суддею чи колегією суддів, повинна бути розглянута цим же суддею чи колегією суддів, за винятком випадків, що унеможливлюють участь судді у розгляді справи, та інших випадків, передбачених ЦПК України. \~ \~ \~ \~Як слідує з ч.2 ст.34 ЦПК України, у разі зміни складу суду на стадії судового розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження. \~ \~ \~ \~За даних обставин цивільну справу прийнято до провадження суддею Ткаченком А.В. з призначенням до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, відповідачі подали письмові пояснення (а.с.38), в яких зазначили, що ТОВ «Житлосервіс-КР» начебто уклав договір з Управлінням благоустрою та житлової політики виконкому Криворізької міської ради щодо управління будинком, однак такий договір до матеріалів справи не долучений. До того ж позивач не уклав договір з мешканцями кв. [ADDRESS] протягом періоду з лютого 2017 року по лютий 2020 року. Судовий наказ №214/1480/20 від 19 березня 2020 року про стягнення з них заборгованості було скасовано ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 квітня 2020 року як такий, що не відповідає вимогам закону щодо подання заяв про видачу судового наказу; до того ж відомості про них як боржників було вказано невірно: вони не проживають по [ADDRESS] , а мешкають по [ADDRESS] . Зважаючи на це, на їх думку, включення до розрахунку заборгованості 210 грн. 20 коп. за видачу судового наказу є безпідставним та не має включатись до суми нарахувань. Крім того вважають, що позивачем пропущено строк позовної давності. Зауважили, що мешканці буд. [ADDRESS] неодноразово звертались до виконкому Криворізької міської ради з приводу незгоди з призначенням ТОВ «Житлосервіс-КР» як виконавцем послуг з утримання будинків та прибудинкових територій Саксаганського району м. Кривого Рогу, якістю і своєчасністю надання послуг, не прибиранням прибудинкової території двірником, не виходами майстра на дільницю. Такі листи та скарги подавались до Управління благоустрою та житлової політики виконкому Криворізької міської ради, однак безрезультатно. Також відповідачі вказали, що заявлений в позові борг не відповідає дійсності, оскільки за період з 01 жовтня 2017 року по 01 січня 2019 року ними було сплачено 2\~111 грн. 30 коп., на підтвердження чому надано квитанції (у квитанції помилково вказано невірний період 01.03.2021-02.04.2021 замість вірного 01.10.2017-01.01.2019). 10 вересня 2021 року від представника позивача надійшли письмові пояснення (а.с.73-74). Представник позивача зазначив, що ТОВ «Житлосервіс-КР» є управителем частини будинків Саксаганського району м. Кривого Рогу та надає мешканцям району послуги з утримання будинку і прибудинкової території, в тому числі за адресою: [ADDRESS] , до якого послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій надавались безперебійно (за винятком часу на проведення ремонтних і профілактичних робіт виконавцем), із нарахуванням щомісячно згідно із загальною площею квартири. Хоча й відповідачі, будучи мешканцями кв. [ADDRESS] , не уклали договір з ТОВ «Житлосервіс-КР», однак з огляду на надання їм підприємством послуг, фактичне споживання відповідачами таких послуг, вони зобов`язані оплатити їх вартість. До того ж в силу ст.322 ЦК України власність зобов`язує, у тому числі й оплачувати житлово-комунальні послуги, що надаються до об`єкта нерухомості. Щодо посилань відповідачів на пропуск строку позовної давності, то представник позивача зазначив, що відповідачами вчинялись дії, які свідчать про визнання ними свого боргу перед ТОВ «Житлосервіс-КР», а саме проведення оплат. Поміж іншим, підприємство намагалось стягнути зі споживачів заборгованість в рамках наказного провадження у лютому 2020 року, однак за заявою [PERSON] виданий судом судовий наказ було скасовано, що обумовило звернення ТОВ «Житлосервіс-КР» з вимогами про стягнення боргу у позовному провадженні. 19 жовтня 2021 року відповідачі подали відзив на заяву про збільшення розміру позовних вимог (а.с.94-95). Відповідачі в черговий раз акцентували увагу на пропуску позивачем строку позовної давності до вимог за період до 30 жовтня 2020 року (зважаючи на дату пред`явлення позову до суду). Здійснений ними платіж в сумі 2111 грн. 30 коп. за період з 01 березня 2021 року по 31 березня 2021 року згідно з квитанцією №32 від 02 квітня 2021 року не є свідченням визнання ними боргу, про існування якого вони взагалі не знали, адже в квитанції чітко зазначено період здійснення платежу, який не має жодного відношення до нарахованого їм боргу з 2014 року. 29 жовтня 2021 року представник позивача ТОВ «Житлосервіс-КР» подав відповідь на відзив (а.с.100). Представник в черговий раз акцентував увагу на перериванні перебігу строку позовної давності. Він зазначив, що відповідачі здійснювали платежі у грудні 2016 року, січні 2017 року, березні 2017 року, за період з травня 2017 року по травень 2018 року, у серпні 2018 року, що в розумінні ст.264 ЦК України свідчить про переривання строку позовної давності. Крім того, у квітні 2021 року відповідачі сплатили 2111 грн. 30 коп., що ними не оспорюється. Представник також зауважив, що в межах періоду з 01 жовтня 2017 року по 01 січня 2019 року відповідачам було нараховано 2111 грн. 21 коп., в той час як ними сплачено 2111 грн. 30 коп., що свідчить про визнання боргу. 01 грудня 2021 року відповідачі подали заперечення на відповідь на відзив (а.с.103), в яких зазначили про помилковість доводів позивача щодо переривання ними строку позовної давності. Акцентували увагу, що квитанція про оплату спожитих послуг в сумі 2111 грн. 30 коп. за період з 01 березня 2021 року по 31 березня 2021 року стосується конкретного періоду, вказаного у ній, та ніяким чином не свідчити про визнання відповідачами боргу за період з 01 грудня 2014 року по 01 вересня 2021 року. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. У встановлений судом строк жоден із учасників справи не подав клопотання про розгляд справи за їх участю в судовому засіданні. Згідно з клопотанням представника позивача ТОВ «Житлосервіс-КР» - Савчука С.С., поданим через канцелярію суду, просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги зі збільшенням їх розміру підтримав, наполягав на їх задоволенні. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилися, викликалися неодноразово у встановленому законом порядку, причини неявки суду не відомі. Відповідачі реалізували своє процесуально право на подання відзиву, заперечень на відповідь на відзив, однак про свою участь в судовому засіданні безпосередньо або ж дистанційно (у випадку неможливості особистої участі) не заявили. 11 квітня 2022 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про відкладення розгляду справи до закінчення воєнного стану (а.с.115, 119). Аналогічну заяву відповідач подала особисто через канцелярію суду 15 червня 2022 року (а.с.136), після чого жодних заяв не подавала, інтересу до розгляду справи не проявляла. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідачів, подання ними відзиву та заперечень на відповідь на відзив, суд вважає за можливе ухвалити по справі рішення на підставі наявних доказів та позиції учасників справи не зважаючи на їх неявку в судове засідання. Суд вважає, що у сторін було достатньо часу для вчинення процесуальних дій, надання доказів на підтвердження своїх вимог чи заперечень. Відтак ухилення відповідачів від явок до суду суд розцінює як намір затягування розгляду справи. Суд акцентує\~увагу на\~тому,\~що навіть\~в умовах\~воєнного стану,\~введеного у\~зв`язку\~з військовою\~агресією Російської\~Федерації проти\~України Указом\~Президента України\~№64/2022\~від 24\~лютого 2022\~року та\~в черговий\~раз продовженого\~з 05\~години 30\~хвилин 20\~травня 2023\~року строком\~на 90\~діб (тобто\~до 18\~серпня 2023\~року на\~підставі Указу\~Президента України\~від 01\~травня 2023\~року №\~254/2023,\~затвердженого Законом\~України від\~02\~травня 2023\~року N\~3058-IX,\~право особи\~на судовий\~захист не\~може бути\~обмежено,\~оскільки відповідно\~до ст.ст.10,\~26\~Закону\~України «Про\~правовий режим\~воєнного стану»\~у\~період воєнного\~стану повноваження\~судів\~не можуть\~бути припинені. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Заходи забезпечення позову / доказів, зупинення / поновлення провадження по справі не вживались. Дослідивши\~ письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, враховуючи позицію сторін, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення збільшених позовних вимог з огляду на таке. Судом встановлено, що ТОВ «Житлосервіс-КР» є суб`єктом господарської діяльності, який здійснює надання населенню за плату житлово-комунальних послуг, є управителем частини будинків Саксаганського району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, та надає мешканцям району послуги з утримання будинків і прибудинкової території, в тому числі за адресою: [ADDRESS] . Надання таких послуг здійснюється ТОВ «Житлосервіс-КР» на підставі договору від 20 січня 2014 року, укладеного між Управлінням благоустрою та житлової політики виконкому Криворізької міської ради та ТОВ «Житлосервіс-КР» (а.с.4-8) та згідно з актом прийому-передачі будинків (а.с.8-зворот). Згідно з п.п.4.2 цього договору (а.с.6), договір набуває чинності з моменту підписання та діє протягом 1 року. Функції з управління та надання послуг з утримання будинку, споруди або групи будинків і споруд та об`єктів благоустрою, що розташовані на прибудинкових територіях, розпочинають діяти з 01 вересня 2014 року. Даний договір може бути пролонговано та згодою сторін на той самий строк. Якщо одна із сторін має намір розірвати договір, вона повинна попередити про свій намір не менш як за місяць до дня розірвання. Зважаючи на відсутність в договорі застереження про обов`язковість надання письмової згоди сторін при його пролонгації та відсутності в матеріалах справи жодних відомостей про припинення цього договору у порядку, визначеному п.4 договору, його оспорювання та визнання недійсним, а також відсутність доказів створення та функціонування в будинку [ADDRESS] ОСББ (на створенні якого неодноразово акцентували увагу мешканців будинку у Виконкомі Криворізької міської ради у випадку незгоди з наданням послуг ТОВ «Житлосервіс-КР»), суд вважає, що цей договір є чинним та ТОВ «Житлосервіс-КР» є управителем будинку [ADDRESS] . Визначаючи характер спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що вони склались у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їх виробником (виконавцем) і споживачем, а тому регулюються положеннями ЦК України та Законом України «Про житлово-комунальні послуги», який визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Суб`єктами правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: орган державної влади та органи місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг; учасники - споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг. Виконавцями комунальних послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація (ст.ст.4, 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). За визначенням, наданим у ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Згідно зі ст.5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) житлові послуги з управління багатоквартирним будинком, яка включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньо будинкових систем (крім обслуговування внутрішньо будинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання, водовідведення, поводження з побутовими відходами. Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживачем комунальних послуг є фізична особа, яка отримує житлово-комунальну послугу. Згідно з ч.3 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Отже, відповідно до зазначеної норми та за змістом Закону України «Про житлово-комунальні послуги», проживаючі та/або зареєстровані у квартирі споживачі комунальних послуг зобов`язані вносити плату за їх використання. Судом встановлено, що відповідачі значаться зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] з різних періодів часу, зокрема: [PERSON] з 24 вересня 2015 року (а.с.23), [PERSON] з 14 травня 2009 року (а.с.24), [PERSON] з 14 лютого 2000 року (а.с.25), [PERSON] з 15 вересня 2005 року (а.с.26). У ході судового розгляду відповідачі не оспорювали факт їх реєстрації та проживання в зазначеному житловому приміщенні. Відтак, у розумінні ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відповідачі є споживачами послуг, що надаються ТОВ «Житлосервіс-КР» за даною адресою. Суд зауважує, що наявність реєстрації місця проживання особи в житловому приміщенні зобов`язує, зокрема, по його утриманню та нести відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2019 року у справі №756/10344/14. Пунктом 1 ч.1 ст.7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Водночас, відповідно до п.5 ч.2 ст.7 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Договір про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території за адресою: [ADDRESS] безпосередньо між ТОВ «Житлосервіс-КР» та відповідачами не укладався, але житлово-комунальні послуги надавались, тобто між сторонами наявні фактичні договірні відносини. Відтак, відсутність укладеного договору не виключає обов`язок відповідачів оплачувати житлово-комунальні послуги, а у випадку ухилення від виконання такого обов`язку нести відповідальність в порядку, встановленому законом. Відповідна правова позиція сформульована у Постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, Постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц, провадження № 61-11107св18, Постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16, провадження № 61-26204св18. Відтак посилання відповідачів на відсутність укладеного договору як свідчення відсутності між сторонами договірних відносин є неспроможними. Згідно із ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом ч.1 ст.901, ч.1 ст.903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням. Як визначено ч.3 ст.10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ціна послуги з управління багатоквартирним будинком встановлюється договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком з розрахунку на один квадратний метр загальної площі житлового або нежитлового приміщення, якщо інше не визначено договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком. Так, формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за адресою: [ADDRESS] здійснювалось у відповідності до Рішення виконавчого комітету Криворізької міської ради від 14 грудня 2011 року № 416, що діяли до 30 квітня 2017 року, Рішення виконавчого комітету Криворізької міської ради № 178 від 12 квітня 2017 року, яким затверджені тарифи та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з 01 травня 2017 року. З матеріалів справи слідує, що за період з лютого 2017 року по листопад 2018 року за адресою: [ADDRESS] було нараховано заборгованість в сумі 3503 грн. 11 коп. Жодних платежів в межах цього періоду на погашення облікованої заборгованості та поточних нарахувань станом на момент пред`явлення позову до суду (30 жовтня 2020 року) відповідачі не вчинили (а.с.11). У наданому позивачем розрахунку жодних платежів не відображено. 28 лютого 2020 року ТОВ «Житлосервіс-КР» звернулося до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області із заявою про видачу судового наказу за вимогою про солідарне стягнення з боржників [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] заборгованості у сумі 3503 грн. 11 коп., інфляційних втрат 524 грн. 09 коп., 3% річних 235 грн. 11 коп. За результатами розгляду заяви 19 березня 2020 року судом було видано судовий наказ №214/1480/20. Однак ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 квітня 2020 року за заявою боржника [PERSON] судовий наказ скасовано з огляду на наявність між сторонами спору про право (а.с.10). Після скасування судового наказу відповідачі заборгованість добровільно не погасили, що обумовило звернення ТОВ «Житлосервіс-КР» з даним позовом до суду. Із долучених до письмових пояснень відповідачами довідок КОМ ДІС НОВА КОМ про суми, виставлені до сплати за період з 01 жовтня 2017 року по 01 січня 2019 року (а.с.46-61) слідує, що по особовому рахунку № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] дійсно обліковується заборгованість, яка щомісячно зростала: станом на 01 жовтня 2017 року борг складав 4\~744 грн. 25 коп., в той час як станом на 01 січня 2019 року борг зріс до 6619 грн. 14 коп., та у співвідношенні з попередніми місяцями тенденція до його зменшення не спостерігалась, тобто жодних дій на його погашення відповідачі протягом періоду з жовтня 2017 року по січень 2019 року не вчиняли (а.с.61). Докази щодо звернення конкретно відповідачів в установленому законодавством порядку з претензіями, скаргами щодо порушення порядку\~надання житлово-комунальних\~послуг ТОВ «Житлосервіс-КР»,\~зміни їхніх\~споживчих властивостей,\~надання неналежної\~якості,\~перевищення строків\~проведення аварійно-відновних\~робіт тощо,\~складання та\~підпису відповідних\~актів-претензій\~у зв`язку\~з цим\~відповідно до\~ст.27\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» у матеріалах справи також відсутні. Посилання на листування інших мешканців будинку [ADDRESS] щодо зауважень з приводу роботи ТОВ «Житлосервіс-КР» суд не приймає до уваги, оскільки ці особи не є учасниками справи, клопотання про їх допит як свідків відповідачі не заявляли, а тому зазначені у листуваннях обставини не можуть бути перевірені судом на їх дійсність, достовірність та допустимість як доказів для вирішення даного спору. У відповідності зі ст.ст.525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Таким чином, за відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг боржник несе відповідальність, передбачену ч.2 ст.625 ЦК України. Заперечуючи проти задоволення заявлених вимог (з урахуванням збільшення їх розміру), відповідачі вказували, що 02 квітня 2021 року вони сплатили 2\~111 грн. 30 коп. за обліковий період з 01 березня по 31 березня 2021 року, що чітко визначено у квитанції №32 від 02 квітня 2021 року (а.с.45). Аналізом наданої квитанції встановлено, що дійсно [PERSON] 02 квітня 2021 року було здійснено платіж на користь ТОВ «Житлосервіс-КР» (із вказівкою особового рахунку [NUMBER] , адреси: [ADDRESS] ), виду послуги (призначення платежу) утримання будинку та прибудинкової території, а також періоду оплати з 01.03.2021 по 31.03.2021. Жодних посилань на здійснення платежу як погашення боргу за минулі періоди платіжний документ не містить (а.с.45). Факт проведення платежу на суму 2111 грн. 30 коп. підтвердив представник позивача, надавши змінений розрахунок заборгованості, в якому відображено цей платіж у квітні 2021 року, зарахований як на оплату поточного нарахування (за березень 2021 року), так і погашення облікованого боргу та минулі місяці, що передували платежу. Відтак, за рахунок проведеного платежу було погашено заборгованість за усі місяці до грудня 2018 року включно (а.с.37). Таким чином, факт здійснення відповідачами цього платежу у сумі, що істотно перевищувала нарахування за березень 2021 року, що об`єктивно розумів [PERSON] при здійсненні платежу, суд розцінює як визнання наявності зобов`язань перед ТОВ «Житлосервіс-КР» загалом, так і заборгованості зокрема. Надавши юридичну оцінку наявному розрахунку заборгованості за житлово-комунальні послуги, проведеному позивачем за період з грудня 2014 року по квітень 2021 року (а.с.37), перевіривши обґрунтованість та правильність нарахованої суми боргу суд встановив, що сума заборгованості за період з 01 грудня 2014 року по 01 вересня 2019 року розрахована вірно і складає 4507 грн. 84 коп. Стороною відповідача не надано доказів на\~спростування розрахунку\~відповідно до\~ст.ст.77-78\~ЦПК України,\~який є\~арифметично вірним\~та проведений\~з урахуванням\~тарифів,\~діючих в\~окремі періоди\~нарахувань та\~площі житлового\~приміщення відповідачів. Враховуючи, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності», тому доводи відповідачів щодо недоведеності вимог у частині розміру заборгованості та його невірності є необґрунтованими. Оскільки у зв`язку із несплатою відповідачами вартості отриманих житлово-комунальних послуг позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, позивачем на суму заборгованості відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України правомірно нараховані станом на 01 вересня 2021 року (складання заяви про збільшення розміру позовних вимог) інфляційні втрати в сумі 2837 грн. 11 коп. та 3% річних 886 грн. 81 коп. (а.с.78). Надані позивачем розрахунки не викликають у суду сумнівів в їх вірності. Власного контррозрахунку відповідачі не надали. Враховуючи, що відповідно до ст.322 ЦК України тягар утримання майна, у тому числі обов`язок по оплаті житлово-комунальних послуг покладається на власника приміщення та членів його сім`ї, які проживають в цьому приміщенні та є споживачами таких послуг, та з огляду на те, що між відповідачами і позивачем існували договірні відносини, суд приходить до висновку про доведеність заявленого позивачем розміру заборгованості за збільшеними вимогами. Разом з\~тим,\~суд вважає\~обґрунтованими та\~такими,\~що заслуговують\~на увагу,\~доводи відповідачів\~про пропуск\~позивачем строку\~позовної давності\~за заявленими\~вимогами,\~з огляду\~на таке. Так, ст.ст.256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення цієї норми, положення якої сформульоване зі словом «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується. Тобто цією нормою встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв`язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі. Таким чином, позовна давність є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні: без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони. Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 зазначила, що для цілей застосування ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. У спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи теж заявити про застосування до цих вимог позовної давності. Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог. Аналогічна позиція щодо застосування строку позовної давності до солідарних вимог за заявою одного з відповідачів висловлена Верховним Судом у постанові від 26 квітня 2022 року по справі № 367/8426/17. Частина 4 статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається ст.261 ЦК України. За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(ч.1 ст.261 ЦК України), а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі сплином строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України). Частиною 1\~статті 32 Закону "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що плата за послуги нараховується щомісячно. Відтак перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення щомісячного платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, оскільки позивачем не надано доказів погодження між сторонами іншого строку. Так, підстави для застосування строку позовної давності до заявлених вимог частково мають місце, оскільки вимоги за період з 30 жовтня 2017 року по 01 грудня 2018 року заявлено в межах строку позовної давності (зважаючи на пред`явлення позову до суду 30 жовтня 2020 року), як і вимоги за період після 01 грудня 2018 року при реалізації позивачем в межах процесуального строку права на збільшення їх розміру (до 01 вересня 2021 року в межах заявлених вимог). Що стосується вимог про стягнення заборгованості за період з 01 грудня 2014 року по 30 жовтня 2017 року, то такі вимоги дійсно заявлено з пропуском строку позовної давності, підстави для переривання якого у даному випадку відсутні. Так, здійснений відповідачем [PERSON] платіж 02 квітня 2021 року у сумі 2\~111 грн. 30 коп. був зарахований, перш за все, на оплату поточних нарахувань (за березень 2021 року, що відповідно зазначено й у квитанції), а переплата на погашення нарахувань за попередні місяці (як слідує з наданого розрахунку повністю за період з грудня 2018 року по лютий 2021 року включно, частково за листопад 2018 року). Цей платіж відповідно переривав перебіг строку позовної давності за нарахуваннями з грудня 2018 року по лютий 2021 року включно, однак жодним чином не впливав на перебіг строку позовної давності за щомісячними нарахуваннями з 01 грудня 2014 року по жовтень 2018 року відповідно. Щодо доводів позивача стосовно переривання перебігу позовної давності зверненням до суду із заявою про видачу судового наказу та безпосередньо видачею судом наказу у березні 2020 року (справа №214/214/5644/19), то суд не може погодитись з такими доводами з огляду на наступне. З матеріалів справи дійсно слідує, що 28 лютого 2020 року ТОВ «Житлосервіс-КР» звернулося до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу із заявою про видачу судового наказу за вимогою про солідарне стягнення з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] заборгованості за період з лютого 2017 року по лютий 2020 року в розмірі 3503 грн. 11 коп., інфляційних втрат 524 грн. 09 коп., 3% річних 235 грн. 11 коп. Так, 19 березня 2020 року судом видано судовий наказ №214/1480/20, який в подальшому за заявою боржника [PERSON] ухвалою суду від 15 квітня 2020 року було скасовано (справа №214/1480/20, 2-с/214/24/20). Відповідно до ч.1 ст.95 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, та ч.1 ст.160 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, судовий наказ є особливою формою судового рішення за певними вимогами, зокрема, і про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості (п.3 ч.1ст.96 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, п.3 ч.1 ст.161 ЦПК України у редакції, чинній з тієї дати). Однак, подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з ч.2 ст.264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису ч.2 ст.264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у п.38 постанови від 07 липня 2020 року (справа №712/8916/17, провадження №14-448цс19), відступивши від висновку Верховного Суду України, висловленого у постановах від 21 січня 2015 року у справі №6-214цс14, від 13 січня 2016 року у справі №6-931цс15, та від висновку Верховного Суду, висловленого у постанові від 23 травня 2018 року у справі №216/5756/15-ц, про те, що подання кредитором (зокрема виконавцем послуг) в порядку, передбаченому\~ЦПК України, заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності. Верховний Суд України та Верховний Суд сформулювали висновок про те, що оскільки судовий захист права кредитора (виконавця послуг) на стягнення коштів можна реалізувати у позовному провадженні та шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором (виконавцем послуг) заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому\~ЦПК України, перериває перебіг позовної давності. Однак, Велика Палата Верховного Суду вважає, що наведена інтерпретація норм права не врахувала інтересу боржника, зокрема у тому, щоб заявити про застосування позовної давності, а такої можливості у наказному провадженні немає. Більше того,\~ст.100 ЦПК України\~у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, не встановлювала підстави для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу чи її повернення ні те, що з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, ні те, що пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою. Натомість п.5 ч.1 ст.165 ЦПК України\~у редакції, чинній з вказаної дати, таку підставу для відмови у видачі судового наказу передбачає. Звернення до суду із заявою про видачу судового наказу є правом, а не обов`язком особи, якій належить право вимоги, а також органів і осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (ч.2 ст.95 ЦПК України\~у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, ч.2 ст.160 ЦПК України\~у редакції, чинній з тієї дати). Велика Палата Верховного Суду вважає, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з ч.2 ст.264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. Позицію ВП ВС, викладену в постанові від 07 липня 2020 року у справі №712/8916/17 дотримується Верховний Суд й наразі, згідно з постановою від 17 лютого 2021 року у справі №760/16111/15-ц. Підстав відступати від такої позиції суд не знаходить. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову зі стягненням з відповідачів солідарно на користь позивача заборгованості за період з 30 жовтня 2017 року по 01 вересня 2019 року (в межах заявлених вимог) в розмірі основного боргу 1756 грн. 16 коп., інфляційні втрати 337 грн. 93 коп., 3% річних 171 грн. 11 коп., а загалом 2\~265 грн. 20 коп. У задоволенні вимог, заявлених до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про стягнення заборгованості за період з 01 грудня 2014 року по 30 жовтня 2017 року слід відмовити за пропуском строку. Що стосується вимог до [PERSON] , то слід зауважити, що відповідач [PERSON] значиться зареєстрованою в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] з 24 вересня 2015 року (а.с.23), тобто саме з цього часу вона є споживачем послуг ТОВ «Житлосервіс-КР». Зважаючи на ненадання позивачем доказів на підтвердження того, що [PERSON] була споживачем таких послуг протягом період з 01 грудня 2014 року по 24 вересня 2015 року, в задоволенні вимог в цій частині, заявлених до неї, слід відмовити за недоведеністю, а в частині вимог з 24 вересня 2015 року по 30 жовтня 2017 року відмовити за пропуском строку позовної давності. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі ст.141 ЦПК України. З огляду на викладене, та з урахуванням принципу пропорційності розподілу судових витрат в залежності від ступеня задоволення позову, позивачеві слід компенсувати судовий збір в сумі 588 грн. 56 коп. пропорційно частині задоволених вимог (28%). Оскільки солідарне стягнення судового збору положеннями діючого законодавства України не передбачене, тому судовий збір слід покласти на відповідачів в рівних частках, тобто по 147 грн. 14 коп. з кожного окремо шляхом стягнення на користь позивача.

Outcome: partial