Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя та визнання майна приватною власністю. Позовні вимоги мотивувала тим, що 04 грудня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30 червня 2017 року шлюб між ними розірвано. Від шлюбу у них [INFO] народився син. За час перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти ними було придбане наступне майно: - трикімнатна квартира загальною площею 58,60 кв.м., з них житлова 40,50 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - однокімнатна квартира загальною площею 44,72 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - однокімнатна квартира загальною площею 50,3 кв.м., з них житлової 20,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - Товариство з обмеженою відповідальністю «Календула» (код ЄДРПОУ: 3829375530), статутний капітал якого їм належить на праві власності в рівних частинах. У 2005 році перебуваючи у зареєстрованому шлюбі ними за спільні кошти була придбана квартира [ADDRESS] . На той час вартість даної квартири становила 343 400 грн., що є еквівалентом 68 000 дол. США, з яких 20 000 дол. США надали батьки позивачки - [PERSON] та [PERSON] , які продали у 2005 році власну квартиру в м. Кривий Ріг. Окрім того, суму в розмірі 55 376 дол. США на придбання квартири відповідач взяв в кредит в банку під іпотеку даної квартири, який вони виплачували разом. Тобто позивачка вважала, що їй на праві власності має належати 1/3 частини даної квартири. Оскільки 1/3 частини квартири не можливо виділити в натурі та оскільки на даний час відповідач разом із сином проживає у їхній спільній квартирі за адресою: [ADDRESS] , позивачка не проти того, щоб дана квартира залишилась за відповідачем. Крім того, в серпні 2012 р. позивачкою та відповідачем було створено ТОВ «Календула», статутний капітал якого їм належить в рівних частинах. Також, відповідно до звіту про оцінку майна №313 на 06.07.2017 року ринкова вартість трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] становить 1 338 352,30 грн., яка є спільною сумісною власністю, 1/3 частини даної квартири вважає, що має належати їй на праві приватної власності, що в гривневому еквіваленті становить 446 117,43 грн., 2/3 належить позивачці та відповідачу на праві спільної сумісної власності, що в гривневому еквіваленті становить 892 234,87 грн. Відповідно до звіту про оцінку майна №314 на 06.07.2017 року ринкова вартість однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] становить 984 729, 63 грн., відповідно до звіту про оцінку майна №314 на 06.07.2017 року ринкова вартість однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] становить 677 183,25 грн., що в сумі становить 1 661 912,88 грн. Оскільки, 1/3 частини позивачки трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] не можливо виділити в натурі, тому для реального поділу майна в рівних частинах у співвідношенні вартості трикімнатної квартири 1 338 352,30 грн. та двох однокімнатних квартир в сумі 1 661 912,88 грн. позивачка вважає за можливе свою 1/3 частини трикімнатної квартири вартістю 446 117,43 грн. залишити за відповідачем, тобто визнає повністю право власності на трикімнатну квартиру за відповідачем, а за нею вважає, що може бути визнано право власності на дві однокімнатні квартири. Виходячи з вищевикладеного, оскільки позивачка з відповідачем не дійшли згоди щодо поділу їхнього спільного майна, вона вимушена була звернутися до суду з даним позовом та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 22.11.2019 року просить суд поділити спільне майно подружжя наступним чином: Визнати спільною сумісною власністю подружжя наступне майно: - трикімнатну квартиру загальною площею 58,60 кв.м., з них житлової 40,50 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; однокімнатну квартиру загальною площею 44,72 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; однокімнатну квартиру загальною площею 50,3 кв.м., з них житлової 20,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 100% часток у статутному капіталі ТОВ «Календула» та одержані доходи за період з січня 2014 року по теперішній час. Поділити майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя наступним чином. Визнати за [PERSON] право власності на трикімнатну квартиру загальною площею 58,60 кв.м., з них житлової 40,50 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , право власності в повному обсязі на 100% часток у статутному капіталі ТОВ «Календула» та одержані доходи за період з січня 2014 року по теперішній час. Визнати за нею право власності на однокімнатну квартиру загальною площею 44,72 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та однокімнатну квартиру загальною площею 50,3 кв.м., з них житлової 20,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 26.09.2017 року справу передано судді - Панченко О.М. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 27.09.2017 позовну заяву залишено без руху із встановленням строку для усунення недоліків. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 13.10.2017 відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду. 06.04.2018 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти заявлених позовних вимог в зв`язку із нижчевикладеними підставами та вважає, що справедливим буде поділ майна наступним чином: 1) визнати приватною власністю позивача на: - однокімнатну квартиру загальною площею 50,3 кв.м., з них житлової 20,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - кошти від відчуження квартири площею 42,54 м.кв., яка розташована на шістнадцятому поверсі буд. [ADDRESS] ; - 50% частки у статутному капіталі ТОВ «Календула» та одержані доходи за період з січня 2014 року по теперішній час. 2) визнати приватною власністю відповідача на: - трикімнатну квартиру загальною площею 58,60 кв.м., з них житлової 40,50 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - однокімнатну квартиру загальною площею 44,72 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - 50% частки у статутному капіталі ТОВ «Календула» та одержані доходи за період з січня 2014 року по теперішній час; - 50% суми від комерційного використання спільної сумісної власності у розмірі 88 200 грн.; - 50% по сплаті комунальних послуг по квартирі за адресою: [ADDRESS] , в сумі 5 562,37 грн. Зазначає у відзиві про те, що позивач не врахувала при поділі майна вартість об`єкту спільної сумісної власності, яку позивач використала на свій розсуд проти волі відповідача і не в інтересах сім`ї. За період шлюбу 04.12.1999 по 30.06.2017 позивачем та відповідачем у власність отримано чи проінвестовано чотири об`єкти нерухомості та засновано одну юридичну фірму, однак позивачка у своїй позовній заяві включає у розподіл майна лише три об`єкта нерухомості та одну юридичну особу. Отже, позивачка помилково забула вказати про ще один актив у спільній сумісній власності подружжя, який вона, всупереч ст.68 СК України, за відсутності згоди відповідача, відчужила,а саме квартиру, площею 42,54 м.кв., яка розташована у буд. [ADDRESS] . Зазначив, що в цілому погоджується з можливістю залишення квартири на [ADDRESS] у приватній власності відповідача, але повністю заперечує проти аргументів позивачки стосовно належності 1/3 цієї квартири їй особисто, та відступлення від її розподілу між позивачем та відповідачем задля отримання двох інших активів, оскільки вказане суперечить дійсним обставинам справи та ч.2 ст.370 ЦК України. Крім того, заперечує проти встановленої позивачем вартості спільного майна, вважає його розмір значно заниженим та такий, що не відповідає дійсній вартості нерухомого майна, а тому зазначає, що без визначення оцінки нерухомості, призначеної у судовому порядку, поділ цієї нерухомості може бути необ`єктивним. Таким чином, відповідач просить задовольнити позов частково та здійснити поділ майна наступним чином: 1) визнати приватною власністю позивача: - однокімнатну квартиру загальною площею 50,3 кв.м., з них житлової 20,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - кошти від відчуження квартири площею 42,54 м.кв., яка розташована на шістнадцятому поверсі буд. [ADDRESS] ; - 50% частки у статутному капіталі ТОВ «Календула» та одержані доходи за період з січня 2014 року по теперішній час. 2) визнати приватною власністю відповідача: - трикімнатну квартиру загальною площею 58,60 кв.м., з них житлової 40,50 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - однокімнатну квартиру загальною площею 44,72 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - 50% частки у статутному капіталі ТОВ «Календула» та одержані доходи за період з січня 2014 року по теперішній час; 11.04.2018 р. від позивачки до суду надійшла заява про внесення змін до предмету позову. 11.04.2018 р. від відповідача до суду надійшло клопотання про призначення по справі експертизи. 07.06.2018 до канцелярії суду від представника позивача - адвоката Козій Д.О. надійшла відповідь на відзив. Зазначає, що у відзиві на позов відповідач погоджується з необхідністю залишення квартири на [ADDRESS] у приватній власності за ним, але повністю заперечує проти аргументів позивача стосовно належності 1/3 квартири позивачу особисто, та відступлення від її розподілу між позивачем та відповідачем задля отримання квартири по [ADDRESS] . Обгрунтовуючи свою позицію тим, що його батько, [PERSON] та сестра [PERSON] , передали приблизно 14.000 дол. США для внесення завдатку при придбанні квартири на [ADDRESS] . А також батько відповідача [PERSON] , сплатив 23 000 грн. в рахунок кінцевої сплати за взятий кредит на цю квартиру. Однак, відповідач не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що батько та сестра надавали будь-які кошти на придбання даної квартири. На відміну від відповідача позивачка обґрунтувала свої позовні вимоги стосовно квартири на [PERSON] , що її батьки [PERSON] та [PERSON] продали в 2005 р. власну квартиру в м. Кривий Ріг та надали кошти на придбання квартири по [ADDRESS] на підтвердження чого надала копію Договору купівлі-продажу від 09.08.2015 року. Окрім того, суму в розмірі 55 376 дол. США на придбання квартири відповідач взяв в банку кредит під іпотеку даної квартири, який позивач та відповідач виплачували разом. Також, відповідач не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що родичі приймали більшу участь у придбанні квартири на [ADDRESS] та ігнорування позивачем обов`язків по сплаті комунальних послуг, а тому він як мінімум має право претендувати на 2/3 частини вказаної квартири. Крім того, відповідач стверджує, що його батько [PERSON] позичив йому на покупку квартири по [ADDRESS] . Грошові кошти відповідач повертав йому протягом 2015-2016 рр. Проте, відповідач не надав жодних належних та допустимих доказів, що його батько та сестра надавали будь-які кошти на придбання квартири по [ADDRESS] . Оскільки, позивач на момент купівлі квартири мала набагато більший дохід ніж відповідач, то дана квартира фактично була придбана за гроші позивача, а тому відноситься до спільної сумісної власності подружжя. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 08.06.2018 призначено у справі судову будівельно-оціночну експертизу. 26.09.2019 до суду надійшли матеріали справи після проведення Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України судової оціночно-будівельної експертизи разом із висновком експерта. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 04.10.2019 провадження по справі поновлено та призначено справу до розгляду. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 19.11.2019 заяву представника позивача [PERSON] - адвоката Коротенко Є.О. про уточнення позовних вимог - залишено без руху. 22.11.2019 на виконання ухвали суду від 19.11.2019 позивач подала до суду уточнену заяву про збільшення позовних вимог, в якій нею викладено остаточну їх редакцію. (а.с. 134-136 т. 2). 21.11.2019 від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням в цивільній справі №754/7089/18. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 21.11.2019 провадження по справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі, яка перебуває в провадженні Деснянського районного суду м.Києва №754/7089/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Житло-Капітал» про визнання недійсною угоди про розірвання договору про участь у фонді фінансування будівництва. Постановою Київського апеляційного суду від 16.01.2020 ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 21.11.2019 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 22.01.2020 провадження по справі поновлено та призначено до розгляду по суті. 15.05.2020 від [PERSON] до суду надійшла зустрічна позовна заява про поділ спільного сумісного майна подружжя, припинення права власності, визнання права власності, стягнення збитків, відшкодування моральної шкоди. В подальшому відповідачем за первісним позовом подавалися заяви про збільшення вимог позову від 06.07.2020, 18.08.2020, 22.09.2020, 15.10.2020,04.11.2020, 12.11.2020, 16.11.2020, 04.12.2020, 08.02.2021, 17.03.2021, 15.04.2021 р. 18.08.2020 від [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому повністю не погоджується з зустрічним позовом та просить суд у задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити повністю. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом в повному обсязі підтримала вимоги позову, просила суд про їх задоволення з підстав, що викладені у позовній заяві. Щодо зустрічного позову то просила залишити його без розгляду в зв`язку із багато чисельними неявками в судове засідання позивача або відмовити у його задоволенні, оскільки він є необґрунтованим та не доведеним. Відповідач в судові засідання, призначені судом останні десять поспіль разів не з`явився, в своїх письмових заявах адресованих до суду просив відкласти розгляд справи в зв`язку із продовженням воєнного стану в Україні, щоденними ракетними обстрілами м. Києва та України, в тому числі балістичними ракетами, загрозою радіаційного забруднення м. Києва від підриву ЗАЕС та можливими, пов`язаними із обстрілом екстреними аварійними відключеннями електроенергії у м. Києві, перебуванням його представника з родиною у безпечному місці, та, можливим перебуванням [PERSON] за межами України, а свідків на службі у ЗСУ та за межами України, - до закінчення воєнного стану, повернення позивачки та свідків із за кордону. Відповідно до статті 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні у разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; першої неявки в судове засідання учасника справи, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними; виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні режимі відеоконференції; необхідність витребування нових доказів; якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи без її участі, дала особисті пояснення. Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. протии Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно з частиною другою статті 44 ЦПК України, залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, вчинення дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язківу межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження. Виходячи з вищенаведеного, суд враховує тривалість розгляду справи (перебуває на розгляді з 26.09.2017 р.) та те, що з 26.04.2022 року відповідач жодного разу не з`явився в судове засідання. Суд залишає без задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, оскільки поточна ситуація, яка склалася у м. Києві, а також де знаходиться територіально приміщення Деснянського районного суду м. Києва відсутні бойові дії. Крім того, з квітня 2022 року суд здійснює свою діяльність у штатному режимі, керується дотриманням розумних строків розгляду справи та недопущенням порушення прав інших учасників справи. Суд враховує і те, що Верховний Суд вже неодноразово у своїх рішеннях, зокрема у справах №802/562/18-а, №826/4504/17 звертав увагу на те, що повноваження щодо відкладення судового розгляду на підставі поданого учасниками судового процесу клопотання є дискреційними. Судова дискреція щодо оцінки обставин, які не дають можливості особі прийняти участь у судовому засіданні, на предмет їх поважності чи неповажності для цілей відкладення судового розгляду не має абсолютних меж. Суд має враховувати конкретну ситуацію та обґрунтування особи, яка просить суд відкласти судовий розгляд, відповідне обґрунтування не має бути абстрактним, а обставини, наведені у ньому, повинні бути підтверджені належною доказовою базою. Тобто реалізація відповідної дискреції суду щодо кваліфікації наведених учасником судового процесу у клопотанні про відкладення судового розгляду обставин має здійснюватися індивідуально з урахуванням принципу верховенства права. Це зумовлено тим, що сама концепція верховенства права передбачає суд як найдієвіший інструмент її застосування, адже тільки суд може вийти за межі формального права та визначити доцільне та належне регулювання в кожній конкретній ситуації. При цьому для цілей дотримання принципу верховенства права суд повинен обирати такий варіант вирішення клопотання про відкладення судового засідання, який є максимально доцільним та справедливим у відповідній ситуації, а обраний ним процесуальний наслідок розгляду відповідного клопотання, як результат реалізації наданих йому дискреційних повноважень, завжди вимагає мотивації зробленого вибору. Так, 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, який надалі продовжено. Статтею 64 Конституції України, у умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози не безпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Згідно зі ст. 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів. Отже, за змістом вищевказаних норм, право людини на судовий захист не може бути обмежене, тому суди під час воєнного стану працюють у штатному режимі з певними обмеженнями. Верховний Суд на сайті Судової влади України оприлюднив інформацію щодо особливостей здійснення правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, зокрема, зауважив, що навіть в умовах воєнного стану конституційне право людини на судовий захист не може бути обмеженим. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно прийматимуться рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом. За загальним правилом при вирішенні питання щодо можливості відкладення розгляду справи в період дії воєнного стану на підставі поданої учасниками судового процесу заяви суд залежно від інтенсивності бойових дій на певній території, загальної воєнної ситуації як в країні, так і в певному регіоні, де знаходиться суд, або учасник справи (його представник), поведінки суб`єктів владних повноважень, що мають компетенцію в сфері повідомлень щодо ризиків перебування на певній території (об`єкті нерухомості), має дотримуватися балансу між безпекою суддів, працівників апарату, учасників справи та дотриманням процесуальних прав учасників справи і засад судочинства. При цьому врахуванню підлягають попередня поведінка учасника справи, можливість розгляду справи за відсутності сторін, можливість прибути у судове засідання та скористатися правом участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції. У відповідача мали б бути не ілюзорні, а реальні побоювання щодо власної безпеки при переміщенні для участі в судовому засіданні у м.Києві, проте про будь - які реальні побоювання відповідач у клопотаннях не вказував, заяви про розгляд справи без його участі не подавав, клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції не заявляв. Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомленого відповідача. Ухвалою суду від 11.07.2023 року зустрічну позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача та його представника, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення своїх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] з 04.12.1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30.06.2017 по справі № 754/5290/17. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 08.11.2019 року, прізвище після реєстрації шлюбу дружини - [PERSON] . Відповідно до договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 12.10.2005 року [PERSON] продала, а [PERSON] купив вказану вище квартиру. Відповідно до договору купівлі-продажу від 22.03.2018 року ТОВ «МАКСИМУМ» з однієї сторони як продавець, а [PERSON] та [PERSON] як покупці придбали квартиру [ADDRESS] у спільну сумісну власність. Відповідно до договору купівлі-продажу від 26.06.2015 року квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] . Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань позивач та відповідач є засновниками ТОВ «Календула» і кожен з них має по 50% статутного (складеного) капіталу в даному товаристві. Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Положенням ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Положення ч. 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: partial