Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

1.Зміст позовних вимог. У лютому 2023 року адвокат Плетенко К.Ю., яка діє в інтересах позивача [PERSON] , подала до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області матеріали позовної заяви до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради «про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів». Згідно до змісту позовних вимог позивач просить: 1.Визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] . 2.Сягнути з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , до його повноліття, в розмірі частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. 3.Допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. Судові витрати покласти на Позивача. 2.Позиція позивача. Підтримав позовні вимоги під час судового розгляду позивач [PERSON] зазначив, що вимушений звернутися із даним позовом, так як на даний час відповідач почала вимагати повернення сина до м. Макіївці, де вона проживає із чоловіком, який відноситься до невизнаних військових угрупувань в Україні. Так, позивач [PERSON] зазначив, що відповідач [PERSON] , є його колишньою дружиною, з якою він укладав шлюб 18 грудня 1999 року, та який було в подальшому розірвано на підставі рішення Кіровського районного суду м. Макіївки Донецької області від 28 листопада 2005 року. Сторони мають сина та доньку, старшою є їх повнолітня на даний час донька [PERSON] , [INFO] , та малолітній син [PERSON] , [INFO] . Сторони проживали у місті Макіївка Донецької області, проте після 2014 року зазначена територія набула статус тимчасово окупованою територією України, згідно Постанови Верховної Ради України від 17.03.2015 року № 252-УІІІ, розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення». Після широкомасштабного вторгнення Росії в Україну, Позивач наприкінці 2022 року за погодженням із відповідачем, враховуючи перш за все інтереси малолітньої дитини, разом із сином [PERSON] зміг виїхати з міста Макіївки Донецької області, після чого відвідав разом із сином свою доньку в Італії, і повернувся до території України разом із сином та став проживати у м. Кам`янське Дніпропетровської області разом із сином [PERSON] , [INFO] , у рідної сестри позивача, - [PERSON] , отримав статус тимчасово переміщеної особи. Перебування сина [PERSON] , в період до грудня 2022 року у м. Макіївці було неприйнятно самим сином до його внутрішнього сприйняття того, що відбувалася у місті його проживання, син постійно знаходився у страху, відчував незахищеність, також він не міг змиритися зі ставлення своєї матері до України та її бажанням бажання бути з Росією як країною агресором. Відповідач [PERSON] своїми діями намагалася привити сину [PERSON] бажання бути в Росії, та маючи родичів у Російській Федерації, вивозила сина [PERSON] на певний період до Російської Федерації, проте все це було неприйнятно [PERSON] , який страждав та не бажав знаходитися ні в Російській Федерації, ні разом із матір`ю, яка пиячила, вела антисоціальний спосіб життя, не враховувала інтереси сина, привела у житло, яке було місцем проживання сина, чоловіка який також із нею вживав спиртні напої і є представником невизнаних Україною військових угрупувань, що негативно впливало на сина, його життя. Тому син став частіше знаходитися із ним, з метою уникнення спілкування з матір`ю та її чоловіком. Старша донька, [PERSON] , будучи повнолітньою, самостійно прийняла рішення про залишення місця проживання разом із матір`ю, так як також не мала змоги витримати спосіб життя матері, та її нового чоловіка, які зловживали спиртним і мали постійні сварки. Після повернення до України, [PERSON] внутрішньо заспокоївся, став психологічно впевнено себе поводити, за короткий час, перейшов на спілкування лише українською мовою, хоча до цього він зі свого народження проживав у Макіївці , де більшість населення спілкувалася саме російською мовою. Син всім серцем за Україну, та не бажає повертатися до матері яка за Російську Федерацію, та проти України, яка пиячить, проживає з людиною, яка не прийнятна сину, яка не враховує ні потреб сина, та не займалася його вихованням. В період з грудня 2022 року мати [PERSON] у разі потреби має можливість спілкуватися з сином, він не скриває місцезнаходження сина, але не повернення до Макіївці , це рішення самого сина [PERSON] , який не приймає «руській мир» та осіб які його підтримують. Крім того, матері [PERSON] ніхто не перешкоджає приїхати до сина, за місцем його знаходження, проте вона вимагає що б син був повернутий до Макіївці , не враховуючи всі ризики для життя та здоров`я сина, так як на зазначеній території ведуться активні бойові дії, знаходяться представники країни агресора, що навіть не цікавить відповідача. На теперішній час, син потрохи отямився від того стресу в якому він жив з 2014 року, від того жахіття, який він пережив починаючи з 2022 року, та не бажає повертатися до Макіївці і бажає проживати разом із ним, як з батьком. Тим більш, мати [PERSON] , [PERSON] , погодилася на те, що б син виїхав з ним як з батьком з Макіївці , що не заперечується під час судового розгляду і представником відповідача. Проте в подальшому, відповідач стала вимагати повернення сина до неї, та намір забезпечити виховання і проживання сина в країні агрессорці, що є неприйнятним ні внутрішньому ставленню сина [PERSON] до такого питання, та його небажання повернення до Макіївці , та не враховує всі ризики для його життя і здоров`я, що підставою для захисту інтересів сина, для забезпечення його гармонійного розвитку, безпеки його життя та здоров`я, можливості навчатися у школі за освітнім процесом Держави України, маючи гордість що він є українцем, досяг значних успіхів у школі, відвідує спортивну секцію про яку він мріяв, в нього з`явилися друзі, плани щодо навчання та свого життя, які не пов`язані з м. Макіївка. Позивач, як батько, завіряє що він відповідально ставиться до виховання сина [PERSON] , створює всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини в атмосфері любові та поваги, підтримання його гармонійного розвитку, та матеріального забезпечення, та найголовніше умов де син може жити в більш безпечному місці для збереження його життя та здоров`я, з врахуванням інтересів сина, які є головним в порівнянні з його власними інтересами. Позивач не чинитиме жодних перешкод для спілкування матері з дитиною, і готовий зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб син не був позбавлений спілкування з матір`ю. Щодо позиції відповідачки що спору не має, заявляє що спір є, так як саме з ініціативи матері [PERSON] , ставиться питання про повернення сина у Макіївку. Також, позивач не погоджується із тим, що саме відповідач купувала квитки для нього та [PERSON] для поїздки в Італію, так як проїхати розмежування з Донецької області до території України яка не перебуває під окупацією, він із сином вимушений був здійснити тривалий шлях для виїзду до Італії, та купувалися квитки не за рахунок відповідача. Під час проживання у м. Макіївці, коли він вже не проживав із відповідачем, він дійсно проживав окремо, проте діти також проживали як з ним так і з матір`ю. Мати не має доходу, і ніяк не мала можливості утримувати сина та доньку, і цим займався саме він як батько. Проте мати забажала стягнення з нього аліментів, на що він не заперечував, але цими виплатами утримання дітей не обмежував. Щодо навчання сина у школі у м. Макіївці, то це навчання було не за українською програмою, від чого син відчував пригнічення. Також не погоджується із позицією відповідача щодо забезпечення дитини грошима, так як це не відповідає дійсності один раз тітка [PERSON] , перераховувала кошти. Крім того, у разі перебування дитини в супереч її інтересам, мати може вивезти дитину за межі України без згоди батька, так як на тимчасово окупованій території України не будуть цікавитися думкою батька, та дотримання законодавства України, що позбавить захисту інтересів сина. Таким чином, з урахуванням інтересів дитини, її психологічного стану, прав та інтересів на гармонійний розвиток та належне виховання, а також дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в їх інтересах. Враховуючи тривалість проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком, добросовісне виконання Позивачем батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання й розвитку, забезпечення її усім необхідним, а також відсутність з боку батька перешкод у спілкуванні матері з дитиною, Позивач вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом із батьком, за місцем проживання якого створено всі умови для його гармонійного розвитку, що найбільш відповідає інтересам дитини. Крім того, враховуючи обов`язок Відповідача нести витрати по утриманню малолітнього сина, надавати йому матеріальну допомогу, Позивач вважає за можливе стягнути з Відповідача аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки доходу Відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до її повноліття, що буде відповідати як інтересам дитини, так і обох її батьків.? Просив задовольнити позовні вимоги, з врахуванням якнайкращих умов для дитини, та особистої позиції, думки, і бажання сина [PERSON] , з цих спірних питань. 3.Позиція відповідача. Відповідач будучи представлена адвокатом Клечановською Ю.І., скористалася своїм правом на подання відзиву на позов, який був підтриманий адвокатом під час судового розгляду. Так, сторона відповідача не оспорює факт того, що сторони дійсно перебували у зареєстрованому шлюбі з 1999 по 2005 рік. Від шлюбу народилася донька [PERSON] , [INFO] . Після офіційного розірвання шлюбу у 2005 році продовжували проживати разом, і [INFO] у них народився син - [PERSON] . 09 квітня 2016 року [PERSON] пішов від родини, і з цього часу сторони проживали окремо. Діти жили разом із матір`ю. У квітні 2022 році донька [PERSON] виїхала на постійне проживання до Італії. Син [PERSON] постійно проживав з [PERSON] , навчався у школі, знаходився на її повному утриманні. Саме мати займалася його вихованням, піклувалася про його розвиток, забезпечувала дитину усім необхідним. Неодноразово виїжджала з сином на відпочинок. Батько в житті сина активної участі не приймав, платив аліменти на утримання сина за рішенням суду до січня 2023 року. [PERSON] ніяких перешкод для спілкування батька і сина не створювала. В грудні 2022 року донька [PERSON] запросила брата та батька до себе в гості на різдвяні свята. [PERSON] оформила відповідний дозвіл на перетинання дитиною кордонів. Цей дозвіл було надано на строк до квітня 2023 року. [PERSON] замовляла та купувала квитки для проїзду [PERSON] та [PERSON] з Росії до Талину , а потім з Талину до Мілану . Після різдвяних свят [PERSON] повинен був привезти дитину до міста Макіївки Донецької області за місцем постійного проживання. На витрати [PERSON] давала сину 500 євро. Однак, з Мілану [PERSON] з сином 25.01.2023 року поїхав до м. Кам`янське Дніпропетровської області до своєї рідної сестри [PERSON] , де знаходиться по теперішній час, повертати дитину матері він не хоче. З лютого 2023 року син навчається у школі в місті Кам`янське. На теперішній час жодних підстав для визначення місця проживання дитини з Позивачем немає, оскільки між сторонами відсутній спір про місце проживання дитини. Відповідач [PERSON] постійно спілкується з сином телефоном, знає його думку з цього приводу, а саме: дитина наразі хоче проживати на підконтрольній території України, а місто Макіївка зараз є тимчасово окупованою територією, тому [PERSON] не чинить жодних перепон для того, щоб дитина проживала зараз разом з батьком. При цьому вона виходить з міркувань безпеки для життя та здоров`я дитини на теперішній час, умови для її найкращого розвитку, враховуючи воєнний стан і активні бойові дії. Більш того, кожного місяця [PERSON] переказує гроші на утримання сина. Оскільки грошові перекази з міста Макіївки на підконтрольну територію України неможливі, ці перекази роблять її знайомі, з якими вона потім розраховується, тобто надає матеріальну допомогу на утримання дитини в добровільному порядку (роздруківка листування в додатку Телеграм та копії платіжних квитанцій додаються). Стягнення аліментів не призведе до покращення матеріального стану Позивача та дитини, оскільки рішення суду не буде виконуватися у встановленому законом порядку через тимчасову окупацію міста Макіївки. Позивач є рідним батьком дитини. Він може вирішувати усі питання, які стосуються [PERSON] без узгодження з [PERSON] , жодних перешкод у нього для виконання своїх батьківських обов`язків немає. 4.Позиція дитини [PERSON] , [INFO] . З 2016 року батьки припинили спільне проживання, і він залишився із сестрою [PERSON] проживати за місцем свого проживання, разом із матір`ю. Потім мати привела додому чоловіка, з яким стала жити. Цей чоловік вигнав його сестру [PERSON] з дому, були постійні сварки між ними. Після того, як з дому пішла сестра, він став більше часу проводити у батька та жити за його місцем проживання. З батьком він постійно спілкувався, та підтримував стосунки. Батько піклувався ним, і забезпечував. У Макіївці йому було дуже страшно, а коли розпочалася війна, то мати вивезла його до Ростову до Росії, де живуть її родичі, залишив його, а сама повернулася до свого чоловіка. Йому було дуже не комфортно, і погано там, тому він говорив з батьками і просив що б його забрали з Ростову. Після цього мати забрала його до Макіївці , і він став знов жити почергово то з матір`ю то з батьком. Потім він з батьком вирішив поїхати до Італії до сестри, і мати на це погодилася. Ми збиралися потім повернутися додому, проте стан у Макіївці погіршився, бойові дії активізувалися і вони вирішили приїхати до сестри батька у м. Кам`янське. Мама постійно вимагала що б він повернувся до неї у Макіївку, і не слухала його, так як не погодилася із його рішенням не повертатися до Макіївки. Також мати проти українських шкіл, і хоче що б він навчався у російській школі, проте він цього не хоче. Він хоче проживати в Україні, вільною від «російського миру», в Росію він не хоче, як не бажає у Макіївку яка є тимчасово окупованою. З мамою він має можливість спілкуватися телефоном, і вона знає де він знаходиться. Щодо спору між батьками про місце його проживання, то [PERSON] зазначив, що спір між батьками щодо його місця проживання є, проте коли почався розгляд справи судом, мати змінила свою поведінку і перестала вимагати його повернення до Макіївці . Проте він знає, що вона не згодна із тим, що б він проживав із батьком, і хоче що б він повернувся до Макіївці , не враховує його думки, бажання і можливості жити, розвиватися і навчатися за українською програмою, а не тимчасово окупованій території. На питання суду [PERSON] , щодо його рішення про його бажання та вибір за його рішенням місця для його проживання, [PERSON] зазначив, що в м. Кам`янське в порівнянні з Макіївкою, він відчуває себе більш безпечне. І він хоче залишитися проживати із батьком у м. Кам`янське, де вони зараз і проживають. Це його рішення, і на нього ніхто не впливає. На питання представника відповідача, [PERSON] повідомив, що він знає що мати його любить, проте з нею він в небезпеці, і чоловік з яким проживає матір, зловживає спиртними напоями. 5.Позиція Органу опіки та піклування Служби у справах дітей Кам`янської міської ради. Згідно до Висновку органу, який не зміг отримати пояснення від матері дитини, заявлено про недоцільність визначення місця проживання дитини із батьком, з підстав неможливості прибуття матері дитини з тимчасово окупованої території України на засідання комісії. Також, начальником служби [PERSON] подано клопотання про розгляд справи за відсутності представника органу. 6.Заяви, клопотання, процесуальні питання. 09.02.2023 року адвокат Плетенко К.Ю., яка діє в інтересах позивача [PERSON] , подала до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області матеріали позовної заяви до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради «про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів». 10.02.2023 року ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області позовна заява [PERSON] прийнята до провадження та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Разом із позовом, позивачем подано, клопотання про витребування доказів. Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10.02.2023 року, клопотання адвоката Плетенко К.Ю., яка діє в інтересах позивача [PERSON] , «про витребування доказів» по цивільні справі № 208/1096/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради «про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів» - було задовольно. Та, витребувано від Органу опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , із батьком [PERSON] , [INFO] , та акт обстеження житлово-побутових умов позивача [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] . 17.02.2023 року, 10.05.2023 року, 18.05.2023 року начальником служби у справах дітей Кам`янської міської ради Пелипас Г. подано клопотання про розгляд справи за відсутності представника органу. 11.05.2023 року від Органу опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради подано Висновок про недоцільність визначення місця проживання дитини (а.с. 57-58). 18.05.2023 року Службою у справах дітей Кам`янської міської ради надано акт обстеження житлових умов, за місцем фактичного проживання [PERSON] , [INFO] (а.с. 67-68). 7.Фактичні обставини встановлені судом. 18.12.1999 року між [PERSON] . [INFO], та [PERSON] , [INFO], було зареєстровано шлюб, у відділі реєстрації актів громадянського стану м. Єнакієве, актовий запис № 575, що підтверджено сторонами та судовим рішенням (а.с. 16). 28.11.2005 року у справі Рішенням Кіровського районного суду міста Макіївки Донецької області, шлюб між [PERSON] , [INFO], та [PERSON] , [INFO], зареєстрований 18.12.1999 року у відділі реєстрації актів громадянського стану м. Єнакієве, актовий запис № 575, - розірвано, що підтверджено копією судового рішення (а.с. 16). Протягом з 2005 року і по 2016 рік, [PERSON] , та [PERSON] підтримували стосунки як чоловік та жінка. [PERSON] , народився [INFO] у місті Макіївка Червоногвардійського району Донецької області Україна, батьками якого є [PERSON] та [PERSON] , народження якого зареєстроване міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області, за актовим записом № 279 від 20.03.2012 року (а.с. 13). Крім сина [PERSON] , [INFO] , мають також доньку [PERSON] , [INFO] . Згідно до пояснень позивача та дитини [PERSON] , [PERSON] залишила місце проживання матері - [PERSON] , з причин небажання проживати з матір`ю, постійні сварки, спосіб життя матері, вживання спиртних напоїв, конфліктів з новим чоловіком матері. Позивач [PERSON] та дитина [PERSON] [INFO] , з метою виїзду з місця Макіївці , 27 грудня 2022 року виїхали до міста Ростова на Дону, після чого 29 грудня 2022 року виїхали з міста Ростова на Дону добравшись 30 грудня 2022 року до міста Таллінну, а 30 грудня 2022 року вилетіли до Мілану Бергамо Італійська Республіка, та у лютому 2023 року прибула до міста Кам`янське Дніпропетровської області, що підтверджено позивачем, поясненням дитини [PERSON] наданими під час розгляду справи, копіями квитків (а.с. 98-108), показами свідків позивача, представником відповідача. Згідно до акту про підтвердження факту проживання осіб за № 30/12/2 від 30.01.2023 року, складеного Відділом з питань діяльності ОСН та ОСББ Кам`янської міської ради, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають за адресою [ADDRESS] (а.с. 15). Актом обстеження умов проживання, складеним начальником відділу з правових питань та захисту прав дітей ССД Ю.М. Кільчинською та головним спеціалістом органів аналітичного відділу ССД Т.В. Момент від 27.04.2023 року підтверджено, що умови за місцем проживання [PERSON] (батька дитини) та [PERSON] , [INFO] (сина) разом із [PERSON] (тіткою дитини), [PERSON] (чоловіка тітки) за адресою у квартирі [ADDRESS] є добрими, так як для дитини має свою окрему кімнату з меблями, побутовою технікою, місце для відпочинку, речі особистої гігієни, одяг, тощо (а.с. 67-68). Факт реєстрації позивача та дитини за адресою [ADDRESS] , як осіб взятих на облік внутрішньо переміщених, підтверджено довідкою від 06.02.203 року № 1208-5002559926 (а.с. 70), довідкою від 06.02.2023 року № 1208-5002559969 (а.с. 71). Крім того, як [PERSON] , [INFO] , так і [PERSON] , зареєстровані у департаменті соціальної політики міської ради 06.02.2023 року як такі, що переселилися з місця реєстрації до міста у зв`язку з бойовими діями на території України під час збройної агресії російської федерації (а.с. 72-73). Факт навчання яз здобувача середньої освіти [PERSON] , [INFO] , у комунальному закладі «Ліцей № 1» Кам`янської міської ради, підтверджено характеристикою від 22.05.2023 року № 148 (а.с. 74), згідно до якої [PERSON] має позитивну характеристику, та згідно до якої батько дитини є відповідальним, цікавить життям та навчанням сина, регулярно відвідує навчальний заклад. Також [PERSON] постійно відвідує гуртки з футболу, англійської мови. Мама дитини до навчального закладу не зверталася, успіхами сина не цікавиться, навіть у телефонному режимі (а.с. 74). Наявність спору між позивачем [PERSON] , як батьком дитини, та [PERSON] , як матір`ю дитини, про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , в ході судового розгляду підтверджено показами позивача, дитини, копією переписки наданою як позивачем так і відповідачем (а.с. 114, 130-138). 8.Норми права застосовані судом. Згідно зі статтею 160 Сімейного кодексу України, місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою батьків, якщо дитина не досягла 10 років. Якщо ж дитині від 10 до 14 років, вона спільно з батьками бере участь у прийнятті рішення щодо свого місця проживання. Згідно до частини 1 ст. 161 Сімейного кодексу України, - Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. 2. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави- учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 Конвенції, передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR V. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі статтею 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально й морально заохочує, підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Статтею 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. 9.Висновки та мотиви судового рішення. Як встановлено в ході судового розгляду, стороною позивача заявлено про наявність спору з відповідачем, яка є матір`ю, спільної дитини - сина [PERSON] , [INFO] , щодо визначення його місця проживання. Наявність спору між позивачем [PERSON] , як батьком сина [PERSON] , [INFO] , та відповідачем [PERSON] , як матір`ю дитини, підтверджена в ході судового розгляду позивачем [PERSON] , дитиною [PERSON] , свідками сторони позивача, доданою перепискою з боку позивача долученої до відповіді на відзив, що у своїй сукупності доводить позицію позивача щодо наявності між сторонами спору про місце проживання спільної дитини, обґрунтованою та такою що не спростовано в ході судового розгляду. В той же час, позиція сторони відповідача зведена до відсутності задоволення позовних вимог заявлених [PERSON] , з підстав відсутності спору між відповідачем та позивачем з питань про місце проживання сина [PERSON] , [INFO] , проте під час судового розгляду представником відповідача було наголошено, що дозволяючи виїхати дитині з міста Макіївці до Італійської Республіки разом із батьком, лише на період Новорічних свят, розраховуючи що син повернеться потім додому. Чим фактично сторона відповідача підтвердила, що дозволу на проживання у м. Кам`янське Дніпропетровської області сину [PERSON] , [INFO] , не надавала. Частина 2, 3 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтями 11 та 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Таким чином, суд при прийнятті рішення надає переваги та керується ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, яка передбачає, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Так, судом враховано, що тривалий час, одразу після припинення шлюбних відносин між сторонами у малолітній [PERSON] , [INFO] , проживав як з матір`ю так і з батьком, періодичність проживання якого між батьками вирішувалася за їх погодженням. Проте, з початку введення військового стану в України, життя дитини [PERSON] , [INFO] у місті Макіївці стало критично небезпечним, і лише батьком дитини [PERSON] , прийнято рішення про виїзд з дитиною з території де проводяться активні бойові дії. У контексті віку дитини при її опитуванні ВС у постанові від 25 березня 2019 року у справі № 165/2240/16-ц (провадження № 61-29942св18) зауважив, що при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини надається належна увага згідно з її віком і зрілістю. Також у постанові ВС від 28 жовтня 2020 року у справі № 241/47/19 (провадження № 61-5726св20) зауважено, що з досягненням віку десяти років у дитини з`являється право не лише бути вислуханою і почутою, а й брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема у визначенні місця проживання. Аналогічна правова позиція також викладена у постанові КЦС ВС від 25 липня 2019 року у справі № 761/15172/17-ц; постанові КЦС ВС від 18 грудня 2018 року у справі № 610/2531/17; постанові КЦС ВС від 23 травня 2018 року у справі № 761/15172/17-ц. Так, судом заслухано дитину - [PERSON] , [INFO] , який заявив, що між батьками наявний спір щодо його місця проживання, так як мати бажає його повернення до міста Макіївці, що не узгоджується з його бажанням та думкою. Поведінка мати за останні часи до його виїзду з Макіївці у 2022 році, сприймалася [PERSON] як негативна по відношенню до нього, його потреб. Мати не враховувала його прагнення вчитися та жити в Україні, вивозила його до країни агресора, та залишила його одного у її родичів. Лише його прохання про повернення, через деякий час надали результат та він зміг повернутися до Макіївці . Також [PERSON] зазначив, що він не бажав проживати у Макіївці, так як там було дуже небезпечно, і він не бажав навчатися за програмою навчання, яку ввели окупанти на території місця. Він не бажає повернення до території яка тимчасово окупована, доки там перебувають представники країни агресора. Він має у м. Кам`янське місце проживання, яке забезпечує всі його життєві потреби, можливість для навчання та розвитку. Він може розмовляти українською, навчатися у школі за українською програмою, мати можливість займатися спортом. Він просить суд визначити його місцем проживання, з батьком, так як він хоче залишитися з ним, а до матері він не хоче повертатися. Як встановлено з пояснень самого [PERSON] , [INFO] , його мати не бажала залишати місто, маючи родичів з країни агресора, та інші стосунки які впливали на її рішення. Судом враховується, що дитинство має знаходиться поруч із такими фундаментальними цінностями як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. В свою чергу їх оберігання і дотримання є запорукою правового суспільства і держави, оскільки до кінця періоду дитинства неповнолітній перетворюється на правового партнера дорослих членів сім`ї та члена суспільства. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Судом встановлено, що згідно з висновком Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Кам`янської міської ради Дніпропетровської області від 08.05.2023 року за № 8вих-20/267 (а.с. 58-59), надано висновок про те, що визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] недоцільно, обґрунтовано тим, що мати проживає на окупованій території, та неможливість запросити матір дитини на комісію з питань захисту прав дитини, що на думку комісії виключає спір між батьками. А тому, враховуючи об`єктивні данні, відсутність будь-якого обґрунтувань зазначеного висновку, суд не приймає зазначений висновок, який не ґрунтується на фактичних встановлених даних, а лише вважає недоречним прийняття рішення, з підстав неможливості прибуття матері дитини на засідання. Також судом враховується, що у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку. Виходячи з того, що [PERSON] , [INFO] , заявив про небажання знаходитися на окупованій території, де його матір [PERSON] проживає із новим чоловіком, має стосунки з родичами з росії, бажає що б він не навчався в Україні, не відвідував українську школу, а навчався за російською програмою навчання, повернувся до території яка тимчасово не підконтрольна Україні, де ведуться бойові дії, суд враховуючи всі докази дослідженні під час судового розгляду, наявність спору між батьками дитини з питань визначення його місця проживання, як і з питань обрання з ініціативи матері режиму агресора, що є неприйнятним для громадянина України, і не сприймається самою дитиною [PERSON] , свідчить про небезпечність життю та здоров`ю дитини на час військових дій перебувати на території де ведуться бойові дії, як і на території яка тимчасово окупована країною агресором. Визначаючи місце проживання малолітньої дитини сторін у цій справі з батьком, на підставі висновку за результатами встановлення фактичних обставин у справі, дослідження наданих сторонами доказів, та думки самої дитини, суд вважає, що таке рішення буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному вихованню та розвитку, і найголовніше прагненню самої дитини жити в Україні, навчатися в українській школі за українською освітньою програмою навчання, займатися спортом, розмовляти українською мовою, перебуваючи поза межами тимчасово окупованої території, з метою збереження та захисту свого життя та здоров`я. Таке рішення, на думку суду, жодним чином не обмежує матір дитини на участь у його житті, не впливатиме на взаємовідносини дитини із матір`ю, яка не обмежена у можливості спілкування із сином, оскільки визначення місця проживання дітей з однім із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Мати дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, а також звільнення тимчасово окупованої території від агресора, встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною у м. Макіївці, визначене у цій справі місце проживання дитини, з врахуванням думки самої дитини, може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку, а у віці дитини, яка досягла чотирнадцяти років, підлягає визначенню нею самою. Щодо вимог позивача [PERSON] про стягнення з відповідачки на утримання сина аліментів, то син виходить з наступного. Так, відповідно до ст.180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При встановленні розміру аліментів, суд керується вимогами ст.182 СК України та роз`ясненнями, які містяться в п.17 Постанови пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», та вирішуючи питання щодо розміру аліментів враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивачем заявлено, розмір аліментів як - 1/4 частина від усіх видів заробітку (доходу) відповідачки щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду, а сааме з 09 лютого 2023 року, і до досягнення дитиною повноліття. Такий розмір аліментів, з врахуванням визначеності Держави щодо участі того з батьків який проживає окремо від дитини, не є надмірним тягарем для такого з батьків, та є мінімальною гарантією для дитини, що такий із батьків буде брати участь в його матеріальному забезпеченні. Посилання представника відповідача про взяття участі у житті сина та перерахування грошових коштів на потреби дитини, спростовані в ході судового розгляду долученою сторонами перепискою, згідно до якої перераховані грошові кошти від тітки дитини, є подарунком йому від тітки, а не є грошовими коштами які мати відправляла на потреби сина. Інших будь-яких доказів на підтвердження участі відповідача в матеріальному забезпечення дитини, суду не надано, а тому і в цій частині позовні вимог є такими що підлягають задоволенню. Так, відповідно до ч.1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року)». «Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)». 10.Судові витрати. Позивачем понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 1073,60 гривень, при зверненні із позов, що підтверджено квитанцією (а.с. 1). Враховуючи що в частині позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини, позивачем понесені судові витрати зі сплати судового збору, і в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню, а тому в порядку ст.. 141 ЦПК України, такі витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача вцілому. Щодо частини позовних вимог пов`язаних із аліментами, то відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», в цій частині, позивач є звільненим від сплати судового збору. А отже, в поряку ст. 7 Закону, та ст.. 141 ЦПК України, такі витрати підлягають стягненню з відповідача на користь Держави.

Outcome: approved