Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-09 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] та Першої київської державної нотаріальної контори про визнання недійсними заповіту, складеного 20.02.1985 від імені [PERSON] , та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 13.03.1986 на користь [PERSON] . Свої позовні вимоги [PERSON] мотивував тим, що у серпні 2021 року, під час оформлення спадщини на 1/2 частину домоволодіння по [ADDRESS] у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коберської О.Ю., він дізнався про наявність оспорюваних свідоцтва та заповіту та має сумніви щодо факту існування заповіту. Обґрунтовуючи свої вимоги, [PERSON] зазначив, що [PERSON] не мала родинних відносин із [PERSON] , а якщо заповіт і посвідчувався головним лікарем протитуберкульозного диспансеру №6 [PERSON] , то під час цього було порушено вимоги ст.ст. 541, 542 ЦК УРСР 1963 року та постанови Кабінету Міністрів України №419 від 15.06.1994 «Про порядок посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених». Крім того, заповіт не був зареєстрований у спадковому реєстрі, що, на думку позивача, свідчить про недійсність заповіту та, як наслідок, недійсність виданого на його підставі свідоцтва про право на спадщину. Одночасно із поданням позову до суду позивачем було подано заяву про забезпечення позову, у якій позивач просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на домоволодіння за адресою [ADDRESS] та заборони вчинення реєстраційних дій щодо такого нерухомого майна. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.11.2021 головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О. Ухвалою суду від 18.11.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Крім того, ухвалою суду від 18.11.2021 відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. 29.08.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача, у якому останній проти позовних вимог заперечив, посилаючись на неправильне застосування стороною позивача положень щодо дії нормативних актів у часі, незворотності дії закону у часі, неможливості застосування більш пізнього за часом нормативного акту до відносин, які завершились до його прийняття. Обґрунтовуючи свої заперечення, представник [PERSON] також вказав на дотримання під час посвідчення заповіту вимог ЦК УРСР 1963 року, Закону УРСР «Про державний нотаріат» від 25.12.1974, Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої Наказом Міністерства юстиції УРСР №45/5 від 31.10.1975. Крім того, зазначив, що відсутність реєстрації заповіту у спадковому реєстрі не є підставою для визнання його недійсним, що узгоджується з позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 04.03.2019 у справі №728/1929/17 та постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування». Крім того, 29.08.2022 представником відповідача подано до суду заяву про застосування позовної давності. 07.09.2022 до суду надійшла заява представника позивача про витребування доказів. Крім того, 07.09.2022 представником відповідача подано до суду письмові пояснення. Ухвалою суду від 07.09.2022 задоволено заяву представника позивача та витребувано відповідні письмові докази по справі. 13.10.2022 представником відповідача подано до суду письмові пояснення до заяви про застосування позовної давності. Ухвалою суду від 09.12.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання сторони та їхні представники не з`явилися, в матеріалах справи містяться заяви представників сторін про розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно дослідивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що 20.02.1985 головним лікарем протитуберкульозного диспансеру №6 [PERSON] за реєстровим №27 було посвідчено заповіт від імені [PERSON] , [INFO] . Як слідує із напису на заповіті, він був переданий головним лікарем протитуберкульозного диспансеру №6 на зберігання до Третьої київської державної нотаріальної контори, якою встановлено, що заповіт не був змінений чи скасований заповідачем. Відповідно до вказаного заповіту спадкоємцем належної [PERSON] частини житлового будинку по [ADDRESS] було зазначено [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 25.06.1985 Шевченківським РАГС міста Києва. На підставі вказаного заповіту 13.03.1986 державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Чвановою Т.Г. було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] , відповідно до якого вона успадкувала належну [PERSON] 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] . Як слідує з відповіді Управління нотаріату Міністерства юстиції України від 19.08.2022, наданої на адвокатський запит представника відповідача - адвоката Пасько С.А., закінчені документи нотаріального діловодства та архів Третьої київської державної нотаріальної контори передані до Київського державного нотаріального архіву. Згідно з архівною довідкою Київського державного нотаріального архіву від 01.09.2022 в переданих на зберігання справах Третьої київської державної нотаріальної контори міститься переданий на зберігання заповіт, посвідчений 20.02.1985 головним лікарем протитуберкульозного диспансеру №6 [PERSON] за реєстровим №27. Згідно з відповіддю на запит Першої київської державної нотаріальної контори від 06.09.2022 оригінал заповіту від імені [PERSON] зберігається у спадковій справі №4976, заведеній до майна останнього. Як слідує з відповіді КНП «Фтизіатрія» від 07.07.2022, наданої на адвокатський запит адвоката Пасько С.А., станом на 20.02.1985, тобто на момент посвідчення заповіту, [PERSON] дійсно перебував на посаді головного лікаря протитуберкульозного диспансеру №6. Аналізуючи вищезазначене, суд вважає доведеною ту обставину, що 20.02.1985 головним лікарем протитуберкульозного диспансеру №6 [PERSON] за реєстровим №27 було посвідчено заповіт від імені [PERSON] , [INFO] , один з примірників якого був переданий на зберігання до Третьої київської державної нотаріальної контори, а другий - переданий [PERSON] . Крім того, встановлено, що після смерті [PERSON] на підставі вказаного заповіту державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Чвановою Т.Г. в межах спадкової справи №4976 [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину на майно, що залишилося після смерті [PERSON] , а саме - на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] , що підтверджується матеріалами справи. Згідно зі ст. 3 Закону УРСР №3377-VIII від 25.12.1974 «Про державний нотаріат» (далі - Закон), положення якого діяли на час виникнення спірних правовідносин, посвідчення заповітів і довіреностей, які мають силу нотаріально посвідчених документів, може провадитися також службовими особами, вказаними в ст. 16 цього Закону. Відповідно до ст. 16 Закону до нотаріально посвідчених документів прирівнюються заповіти громадян, які перебувають на лікуванні в лікарнях, інших стаціонарних лікувально-профілактичних закладах, санаторіях або проживають у будинках для престарілих та інвалідів, посвідчені головними лікарями, їх заступниками по медичній частині або черговими лікарями цих лікарень, лікувальних закладів, санаторіїв, а також директорами і головними лікарями зазначених будинків для престарілих та інвалідів. Службові особи, перелічені в цій статті, зобов`язані негайно передати по одному примірнику посвідчених ними заповітів на зберігання в державну нотаріальну контору за постійним місцем проживання заповідача. Державний нотаріус зобов`язаний перевірити законність заповіту, що надійшов на зберігання, і в разі встановлення невідповідності його законові повідомити про це заповідача і службову особу, яка посвідчила заповіт. Посвідчення заповітів і довіреностей службовими особами, вказаними в цій статті, провадиться з додержанням вимог ст.ст. 6-8, 19, 20 і 28 Закону, в порядку, який відповідно до Закону СРСР «Про Державний нотаріат» визначає Рада Міністрів СРСР. Згідно зі ст. 27 Закону державні нотаріуси та інші службові особи, які вчиняють нотаріальні дії, виявивши при вчиненні нотаріальних дій порушення законності громадянами або окремими службовими особами, повідомляють про це для вжиття необхідних заходів відповідні установи, підприємства, організації або прокурора. Якщо справжність поданого документа викликає сумнів, державні нотаріуси та інші службові особи, які вчиняють нотаріальні дії, вправі затримати цей документ і направити його на експертизу. Стаття 38 Закону встановлювала, що державні нотаріуси та інші службові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог ст.ст. 541, 543 ЦК УРСР і особисто подані ними державному нотаріусу або іншій службовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії. Відповідно до ст. 40 Закону договори, заповіти, довіреності та інші документи, в яких викладено зміст угод, що посвідчуються в нотаріальному порядку, подаються державному нотаріусу або службовій особі виконавчого комітету міської, селищної, сільської Ради народних депутатів, яка вчиняє нотаріальні дії, не менш ніж у двох примірниках, один з яких залишається в справах державної нотаріальної контори або виконавчого комітету міської, селищної, сільської Ради народних депутатів. Відповідно до п. 102 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої Наказом МЮ УРСР №45/5 від 31.10.1975, державний нотаріус, перевіривши законність заповіту, що надійшов на зберігання в державну нотаріальну контору від службових осіб, яким на підставі ст. 16 Закону Української РСР «Про державний нотаріат» надано право посвідчувати заповіти, прирівнювані до нотаріально посвідчених, і встановивши невідповідність такого заповіту законові, повідомляє про це заповідача і службову особу, що посвідчила заповіт, не пізніше наступного дня після одержання заповіту. Аналіз тексту посвідчувального напису на заповіті та порядку його зберігання свідчить про відсутність порушень законодавства при його вчиненні, а з відмітки Третьої київської державної нотаріальної контори на оспорюваному заповіті слідує, що жодних застережень щодо невідповідності заповіту закону не виявлено, його чинність та незмінність волевиявлення заповідача перевірено. Стосовно посилань відповідача на нормативні акти, видані пізніше вчинення заповіту та видачі свідоцтва про право на спадщину, суд виходить з наступного. Згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України №1-зп від 13.05.1997, №1-рп/99від 09.02.1999, №3-рп/2001 від 05.04.2001, №6-рп/2012 від 13.03.2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (рішення Конституційного Суду України №1-зп від 13.05.1997). З аналізу наведених вище рішень Конституційного Суду України, що містять офіційні тлумачення положень Основного Закону стосовно дії нормативно-правового акта у часі, слідує висновок про те, що судом під час розгляду справи має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення та припинення спірних правовідносин. З огляду на наведене, суд визнає необґрунтованими доводи відповідача та його представника, наведені в заперечення позову у цій частині. Вирішуючи обґрунтованість доводів відповідача щодо відсутності реєстрації оспорюваного заповіту у спадковому реєстрі, суд враховує правову позицію Верховного Суду, наведену у постанові від 04.03.2019 у справі №728/1929/17, згідно з якою доводи щодо відсутності інформації про державну реєстрацію заповіту у спадковому реєстрі в якості підстав його недійсності є помилковими, оскільки не вчинення цієї дії не може бути підставою недійсності (нікчемності) заповіту, оскільки таких наслідків законом не передбачено. Недійсними є лише заповіти, в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права; складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Наведене також узгоджується з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, наведеними у постанові №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування». Вирішуючи спір по суті, суд також враховує, що відповідно до ст. 541 ЦК УРСР 1963 року заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Відповідно до ст. 542 ЦК УРСР 1963 року до нотаріально посвідчених заповітів прирівнюються заповіти громадян, які перебувають на лікуванні в лікарнях, інших стаціонарних лікувально-профілактичних закладах, санаторіях або проживають у будинках для престарілих та інвалідів, посвідчені головними лікарями, їх заступниками по медичній частині або черговими лікарями цих лікарень, лікувальних закладів, санаторіїв, а також директорами і головними лікарями зазначених будинків для престарілих та інвалідів. Згідно зі ст. 560 ЦК УРСР 1963 року спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. За змістом статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. У відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. За положеннями статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнане недійсним, якщо видане особі, яка не мала права на спадкування, а також в інших випадках, зокрема, якщо заповіт визнано недійсним, визнано відмову від спадщини недійсною тощо. Як з`ясовано судом, оспорюваний заповіт був складений та посвідчений 20.02.1985, а видане на його підставі свідоцтво про право на спадщину - 13.03.1986, тобто більше 38 років тому. Протягом такого тривалого періоду часу ні заповіт, ні свідоцтво недійсними визнані не були. Доказів протилежного судом не здобуто. Аналізуючи вищенаведені положення законодавства, з огляду на встановлені вище обставини справи, суд вважає, що твердження позивача, наведені в обґрунтування позову, не знайшли свого підтвердження, а отже, є недоведеними. Згідно ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Підсумовуючи вищенаведене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, не підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, у зв`язку з чим вони задоволенню не підлягають. Із урахуванням вищевказаного висновку суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, заява представника відповідача про застосування позовної давності у даній справі не вирішується. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору суд покладає на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed