Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом. В обґрунтування вимог вказує, що з 27 листопада 2021 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , [INFO] (право на шлюб надано останній згідно рішення суду від 25 жовтня 2021 року). До та після одруження сторони проживали в будинку матері позивача за адресою: [ADDRESS] . В шлюбі у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Позивач на даний час проходить службу в територіальному управлінні Служби судової охорони у Волинській області, має постійний заробіток (матеріально забезпечував сім`ю). Мати дружини проживає в м. Києві, де працює двірником. 10 лютого 2022 року [PERSON] вийшла з двору погуляти з дитиною та не повернулась. Згодом позивачу стало відомо, що дружина поїхала до своєї матері. В лютому місяці він разом із своєю матір`ю поїхав до місця її перебування, однак в приміщення, де проживає [PERSON] із сином їх не пустили. Цього ж місяця від представника дружини він отримав пропозицію від 15 лютого 2023 року про укладення нотаріально посвідченого договору щодо проживання сина з нею, окремо від [PERSON] . У вказаній заяві йдеться про те, що останній поширює неправдиву інформацію щодо неї, принижує її, налаштував проти дружини своїх рідних, не раз переписувався з іншими дівчатами в її присутності. Однак вказані обставини не відповідають дійсності. Згодом, в телефонній розмові [PERSON] повідомила позивача про намір розлучитись з ним. Наведені підстави свідчать про те, що відповідач самочинно, шляхом викрадення змінила місце проживання малолітнього сина, всупереч інтересам позивача. З огляду на наведене, [PERSON] просить суд визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання батька, а також відібрати сина у матері та повернути за визначеним місцем проживання. Ухвалою суду від 16 березня 2023 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження. 03 квітня 2023 року на адресу суду надійшов відзив сторони відповідача, в якому зазначено, що в січні 2019 року [PERSON] познайомилась із позивачем. 27 листопада 2021 року вони зареєстрували шлюб. [INFO] у них народився син [PERSON] . З грудня 2021 року в подружжя почались скандали та непорозуміння. [PERSON] неодноразово ображав її та наголошував, що вона його власність і повинна займатись лише домашнім господарством. Забороняв спілкуватись з рідними, їздити до мами та примушував доглядати за своїм хворим батьком. До дитини відноситься з агресією. З березня 2022 року [PERSON] отримав на роботі зброю, яка часто перебувала у вільному доступі дитини. Крім того, принижував її на людях (говорить, що вона вела розпусний образ життя). 10 лютого 2023 року вона пішла від чоловіка забрала з собою сина. Також остання 13 лютого 2023 року написала заяву та пояснення до Оболенського УП ГУНП в м. Києві. Подальше спільне життя неможливе. На розгляді суду перебуває справа про розірвання шлюбу між ними. На разі, [PERSON] із сином проживають в орендованій квартирі в [ADDRESS] ). Згідно акту Служби у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 16 лютого 2023 року умови проживання дитини та матері безпечні, утримувати сім`ю допомагає бабуся ( [PERSON] ). Враховуючи наведені обставини, підстави задоволення позову відсутні. Ухвалою суду від 11 квітня 2023 року у справі було замінено неналежну третю особу на належну: Службу у справах дітей Луцької міської ради на Виконавчий комітет Луцької міської ради. Ухвалою суду від 03 травня 2023 року до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, залучено Службу в справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві Державної адміністрації із зобов`язанням третіх осіб (в т.ч. Виконавчий комітет Луцької міської ради) надати суду висновки щодо розв`язання спору. В судовому засіданні 28 червня 2023 року позивач та його представник позов підтримали та просили задовольнити. Представник відповідачів адвокат Фогель В.В. в письмовій заяві від 28 червня 2023 року просив здійснювати розгляд справи без участі сторони відповідача та відмовити в задоволенні позовних вимог (усні пояснення законного представника та представника відповідача надано в судовому засіданні 20 червня 2023 року). Представник Виконавчого комітету ЛМР в письмовій заяві від 28 червня 2023 року просить розглядати справу без його участі, з урахуванням письмових пояснень від 01 червня 2023 року. Представник Служби в справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві Державної адміністрації в судове засідання не з`явився. В письмовій заяві від 19 червня 2023 року просив здійснювати розгляд справи без участі третьої особи та долучив письмовий висновок щодо розв`язання спору. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 27 листопада 2021 року (а.с.9,10). Згідно даних АСДС на розгляді суду перебуває справа про розірвання шлюбу між сторонами (на момент розгляду справи сторонам надано час на примирення). [INFO] у них народився син - [PERSON] . З 10 лютого 2022 року [PERSON] разом із сином проживає окремо від позивача за адресою: [ADDRESS] . Предметом розгляду справи є відібрання дитини у матері та визначення її місця проживання з батьком. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Аналогічне відображено в ч. 8 ст. 7 СК України, де вказано, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Як передбачено ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу. Аналогічне відображено в ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» про те, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до положень ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно з ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. При цьому у ч. 2 ст. 161 СК України визначено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У постанові Верховного Суду від 14.02.2019 року в справі № 377/128/18 суд зробив висновок, що тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. У рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017 у справі «М.С. проти України», суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Відповідна правова позиція застосована і в постанові ВС від 29.09.2021 у справі №459/3411/17, провадження №61-10531св21. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини крізь призму врахування найкращих інтересів дитини необхідно встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Вказане наведено у постанові Верховного Суду від 14.02.2019 у справі №377/128/18 (провадження №61-44680св18). У постанові Верховного Суду від 24.11.2021 у справі №754/16535/19 (провадження №61-14623св21) вказано, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини слід насамперед виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Положення ст. 170 СК України, передбачають, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. У п.п. 2-5 ч. 1 ст. 164 СК України передбачені такі випадки для відібрання дитини, якщо мати (батько): ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Отже, виходячи з підстави та предмету позовної заяви - предметом доказування у даній справі є інші випадки, не передбачені вказаною нормою ст. 164 СК України, а саме: тримання відповідачкою дитини у небезпечному для її життя, здоров`я і морального виховання місці (стані), що не відповідає інтересам дитини. Судом встановлено, що на час розгляду справи вік малолітнього [PERSON] становить 1 рік 6 місяців. З письмових пояснень Виконавчого комітету ЛМР від 07 червня 2023 року (а.с.227 т.1) вбачається, що письмовий висновок щодо розв`язання спору надає орган опіки та піклування за місцем проживання дитини (який, на разі, знаходиться в м. Києві). З`ясувати всі обставини справи ВК ЛМР немає змоги. Вказано, що позивач має офіційний дохід, можливість утримувати дитину. За місцем проживання [PERSON] ( [ADDRESS] ) є належні умови для проживання малолітнього [PERSON] , члени родини [PERSON] не заперечують щодо проживання дитини за вказаною адресою. Зі свідчень допитаних у судовому засіданні свідків також вбачається позитивна характеристика сім`ї позивача. З висновку Служби в справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві Державної адміністрації від 05 червня 2023 року слідує, що орган опіки та піклування вважає недоцільним зміну місця проживання дитини та рекомендує відмовити в позові (а.с.244-246 т.1). Крім того, указано, що [PERSON] разом із сином, на разі, проживає в [ADDRESS] ). У даній квартирі створені належні умови проживання та розвитку дитини, мати здатна задовольнити потреби дитини. [PERSON] перебуває у декретній відпустці, отримує виплати від держави на утримання дитини. Також в утриманні допомагає бабуся ( [PERSON] ). Вказане спростовує твердження позивача щодо неналежних умов проживання дитини та відсутності у відповідача змоги забезпечувати дитину. Крім того, під час розгляду справи не встановлено наявності негативних характеристик матері дитини та її недбалого поводження з дитиною. Неналежного виконання батьківських обов`язків. При вирішенні спору суд враховує найкращі інтереси дитини та зауважує, що дитина не може бути інструментом впливу між сторонами при наявному конфлікті (наявність спору щодо розірвання шлюбу та стягнення аліментів, а також наявність неприязних стосунків між тещою і зятем та свекрухою і невісткою у розглядуваному випадку). З огляду на наведене, а також дослідженні у справі докази, враховуючи вік малолітньої дитини (зокрема важливість емоційного зв`язку матері і дитини до трьох років), та особисті якості батьків, суд не вбачає належних підстав для задоволення позовних вимог. Залишення місця проживання дитини з матір`ю у розглядуваному випадку не позбавляє батька дитини батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Крім того, кожен із батьків не позбавлений права підіймати у майбутньому питання щодо зміни місця проживання дитини з урахуванням обставин, що матимуть істотне значення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у позові судові витрати залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed