Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-05 00:00:00

\~ \~ \~ \~08.03.2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що він та відповідач [PERSON] в період з 19.11.2005 року по 08.08.2022 року перебували у зареєстрованому шлюбі, за час якого у них народилося двоє спільних дітей син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] . Крім того, за час перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя ними 29.09.2016 року було придбано житловий будинок та земельну ділянку, які розташовані у [ADDRESS] . Право власності на будинковолодіння оформлене за відповідачкою, проте по даний час вони спільно користуються вказаним майном. Після припинення подружніх відносин він звернувся до відповідачки з пропозицією визначити його частку в будинковолодіння, як у спільному майні подружжя, однак [PERSON] в позасудовому порядку відмовилася від вирішення даного спору. Враховуючи наведене, а також заяву про збільшення розміру (по своїй суті уточнення) позовних вимог, просить суд визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який в цілому складається з: житлового будинку А-1 (загальною площею 83,3 кв.м., житловою площею 44,2 кв.м.), прибудови а2, навісу а3, навісу а4, літньої кухні-хліва Б-1, погребу з шийкою В та огорожі 1, а також на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1727 га, кадастровий номер: 0721882700:03:001:1594, яка знаходиться у [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали з підстав, які викладені у вищевказаному позові, просили задовольнити, судові витрати по справі позивач просив залишити за ним. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення позову, також просив судові витрати по справі залишити за позивачем. \~ \~ \~ \~Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 19.11.2005 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08.08.2022 року в цивільній справі № 161/8515/22 було розірвано. Вказане судове рішення набрало законної сили 08.09.2022 року (а.с. 5). За час шлюбу в сторін народилося двоє спільних дітей син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] (а.с. 16, 17). 29.09.2016 року, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, за відповідачкою [PERSON] було зареєстровано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , (опис об`єкта: житловий будинок А-1 (загальною площею 83,3 кв.м., житловою площею 44,2 кв.м.), прибудова а2, навіс а3, навіс а4, літня кухня-хлів Б-1, погреб з шийкою В та огорожа 1) та на земельну ділянку, площею 0,1727 га, кадастровий номер: 0721882700:03:001:1594, яка знаходиться у [ADDRESS] та на якому розташований вказаний житловий будинок. Право власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку було набуто [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу, посвідчених 29.09.2016 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Кухлевською М.В. та зареєстрованих в реєстрі за № 1603 та за № 1605 відповідно. Наведене підтверджується Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 320147715 та № 320150252 від 13.01.2023 року (а.с. 6-7). Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Під час розгляду даної справи сторонами не було надано доказів того, що між сторонами існують будь-які домовленості щодо порядку володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа № 6-399-цс17). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Статтею 57 СК України закріплений перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Разом з тим, ч. ч. 6, 7 ст. 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Зазначене дає підстави для висновку, що обов`язок доведення факту набуття за час шлюбу майна, як об`єкту права приватної власності, покладається на того з подружжя, який посилається на дану обставину, а його (факту) спростування на іншого. В ході розгляду справи відповідачем не заперечувалася та обставина, що він з позивачкою перебували у зареєстрованому шлюбі на час придбання спірного майна та що вказане майно придбано за спільні кошти подружжя. Згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України манно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Частиною 1 ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 ЦК України). Отже, суд вважає доведеним, що на житловий будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , поширюється режим права спільної сумісної власності, частки сторін у вказаному нерухомому майні є рівними. Таким чином, вищевказане нерухоме майно підлягає поділу між сторонами в рівних частках, а тому є усі передбачені законом підстави для визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку вказаного будинковолодіння. При цьому, суд, у відповідності до вимог 206 ЦПК України, приймає до уваги визнання позову відповідачем та вважає, що таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За наведених обставин, суд вважає позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення у повному обсязі. Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі у разі задоволення позову покладаються на відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] просив судові витрати, пов`язані з розглядом справи, залишити за ним, а тому суд не вбачає підстав для їх компенсації за рахунок відповідачки. На підставі ст.ст. 60, 70 СК України, ст. ст. 370, 372, 392 ЦК України,

Outcome: approved