Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-28 00:00:00

У червні 2022 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до АТ «Таскомбанк» про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням трудових прав. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що з 16 листопада 2017 року працювала у АТ «Таскомбанк» та 22 травня 2019 року була звільнена з посади. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 травня 2021 року у справі № 369/7843/19, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2021 року, задоволено позов [PERSON] та поновлено останню на посаді, стягнуто з АТ «Таскомбанк» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позивачка наполягає на тому, що протягом часу розгляду її позову про поновлення на роботі вона зазнала моральних страждань, в зв`язку з чим погіршився її стан здоров`я. Враховуючи вищенаведене, позивачка вважає, що незаконними діями її колишнього роботодавця АТ «Таскомбанк», пов`язаними з незаконним звільненням, було заподіяно їй моральну шкоду, яку просить стягнути з АТ «Таскомбанк» у розмірі 100\~000,00 грн. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 серпня 2022 року відкрито провадження у справі без виклику сторін за наявними у справі матеріалами. У вересні 2022 року судом отримано відзив АТ «Таскомбанк» на позовну заяву, в якій останнє посилається на те, що позивачкою не доведено у передбачений законом спосіб факт завдання моральної шкоди, захворювання, на які позивачка посилається, є хронічними, тобто виникли задовго до спірних правовідносин щодо поновлення на роботі, отже розгляд справи про поновлення на роботі не може слугувати причиною завдання моральної шкоди. [PERSON] у відповіді на відзив, отриманій судом у жовтні 2022 року, наполягає на тому, що позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки підтвердженням факту завдання моральної шкоди є неправомірні дії АТ «Таскомбанк», пов`язані з незаконним звільненням позивачки. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що згідно з Наказом ПАТ «Таскомбанк» від 15 листопада 2017 року № 675-к, [PERSON] прийнято на роботу з 16 листопада 2017 року на посаду керівника напрямку по роботі зі страховими компаніями управління заставного кредитування та страхових продуктів Департаменту розвитку роздрібного бізнесу з випробувальним терміном 3 місяці та посадовим окладом 13\~915 грн на місяць. Наказом АТ «Таскомбанк» від 21 травня 2019 року № 335-к [PERSON] звільнено з 22 травня 2019 року з посади керівника напрямку по роботі зі страховими компаніями управління заставного кредитування та страхових продуктів Департаменту розвитку роздрібного бізнесу у зв`язку з відмовою продовжувати роботу, у зв`язку зі зміною істотних умов праці. Києво-Святошинський районний суд Київської області рішенням від 17 травня 2021 року визнав незаконним та скасував наказ АТ «Таскомбанк» від 21 травня 2019 року про звільнення [PERSON] , поновив позивачку на роботі на посаді керівника напрямку по роботі зі страховими компаніями Управління заставного кредитування та страхових продуктів Департаменту розвитку роздрібного бізнесу акціонерного товариства «Таскомбанк» та стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 564\~413,28 грн. Київський апеляційний суд постановою від 29 листопада 2021 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 травня 2019 року змінив в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу та визначив його в розмірі 499318,24 грн. Наказом АТ «Таскомбанк» від 25 травня 2020 року № 419-к скасовано пункт 1 Наказу № 335-к від 21 травня 2019 року про звільнення [PERSON] з посади керівника напрямку по роботі зі страховими компаніями Управління заставного кредитування та страхових продуктів Департаменту розвитку роздрібного бізнесу у зв`язку з відмовою продовжувати роботу, у зв`язку зі зміною істотних умов праці. Поновлено [PERSON] з 23 травня 2019 року на посаді керівника напрямку по роботі зі страховими компаніями Управління заставного кредитування та страхових продуктів Департаменту розвитку роздрібного бізнесу АТ «Таскомбанк». Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно зі статтею 16\~ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого\~немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до статті 16\~ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого\~немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й\~охоронювані законом інтереси. Згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Так позивачка переконана, що протиправними діями відповідача, пов`язаними з її незаконним звільненням, заподіяна їй моральна шкоди у розмірі 100\~000,00 грн. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється\~статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону (стаття 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із\~статтею 237-1 КЗпП України\~є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Встановлене\~Конституцією\~та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Відповідно до\~статті 237-1 КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. КЗпП України\~не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників,\~а\~стаття 237-1 цього Кодексу\~передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. За наявності порушення прав працівника\~у сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, що доведено преюдиційним судовим рішенням і згідно з частиною четвертою\~статті 82 ЦПК України\~не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі\~статті 237-1 КЗпП України\~здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що [PERSON] була звільнена з роботи 22 травня 2019 року. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 травня 2021 року, зміненим постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2021 року в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, встановлено незаконність звільнення позивачки з роботи та поновлено останню на роботі. Суд наголошує\~на тому,\~що порушення\~законного права\~особи на\~працю,\~що включає\~можливість заробляти\~собі на\~життя працею,\~яку він\~вільно обирає\~або на\~яку вільно\~погоджується,\~шляхом незаконного\~звільнення апріорі\~тягне за\~собою заподіяння\~моральної шкоди\~особі,\~оскільки призводить\~до моральних\~страждань,\~втрати ним\~нормальних життєвих\~зв`язків\~і вимагало\~від неї додаткових зусиль для організації свого життя. За таких обставин суд вважає обґрунтованими посилання позивачки на факт заподіяння їй моральної шкоди роботодавцем незаконним звільненням. На підтвердження розміру моральної шкоди позивачка надає до суду виписки з історії хвороби № 100092/16, № 202722/1127, № 203943/1550, № 21203/100397/1064, № 1716/1214, № 71764/174 за змістом яких [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні у періоди з 09 січня 2011 року до 20 січня 2011 року, з 20 червня 2011 року до 25 червня 2011 року, з 29 серпня 2011 року до 31 серпня 2011 року, з 22 січня 2017 року до 31 січня 2017 року, з 19 червня 2017 року до 03 липня 2017 року, з 05 лютого 2019 року до 11 лютого 2019 року відповідно з діагнозом: Сечокам`яна хвороба, Хронічний пієлонефрит, Артеріальна гіпертензія, Неускладнений гіпертензивний криз тощо. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить з того, що позивачкою належним чином не обґрунтовано заподіяння їй моральної шкоди у розмірі 100\~000,00 грн, оскільки з наданих до суду документів вбачається, що перебування позивачки на лікуванні не пов`язане з незаконним звільненням: [PERSON] перебувала на лікуванні у 2011, 2017 роках, у лютому 2019 року, водночас незаконне звільнення відбулося у травні 2019 року, а судовий розгляд, протягом якого було поновлене право позивачки на працю, закінчився у 2021 році. Такі обставини не дають підстав вважати встановленим причинно-наслідковий зв`язок між звільненням позивачки та перебуванням на стаціонарному лікуванні задовго до звільнення. Суд надає також оцінку тому, що позивачка перебувала на обліку у Київському міському центрі зайнятості в період з 23 червня 2019 року до 01 червня 2020 року, що підтверджується копією довідки від 17 серпня 2021 року 08-2120/10-21/21. За вказаний період позивачкою було отримано дохід у розмірі 96\~841.05 грн, отже частково була забезпечена життєдіяльність позивачки засобами для існування у період судового розгляду позовних вимог про поновлення на роботі. Інших доказів моральних страждань позивачкою надано не було. З огляду на ступінь душевних страждань та причини їх виникнення, вину АТ «Таскомбанк» у порушенні законного права позивачки на працю, внаслідок чого [PERSON] втратила усталенні життєві порядки, зазнала душевних страждань, суд погоджується з тим, що відповідач АТ «Таскомбанк» є винним у заподіянні [PERSON] моральної шкоди і розмір компенсації за неї в розмірі 5\~000,00 грн вбачається судом обґрунтованим та розумним. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання позову [PERSON] було сплачено 1000,00 грн судового збору. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у розмірі 5% від ціни позову, то розмір судового збору, який підлягає стягненню з АТ «Таскомбанк» на користь позивачки становить 50,00 грн.

Outcome: partial