Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-09 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивач [PERSON] 30 листопада 2021 року уклав із відповідачем [PERSON] договір позики, за яким передав останньому в позику кошти в сумі 552 000 доларів США. Відповідач власноручно отримав і перерахував дані кошти, після чого склав розписку, згідно якої зобов`язався повернути суму боргу до 30 січня 2022 року. Таким чином, договір позики укладений у формі, що відповідає вимогам ст. 1047 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Після настання терміну повернення позики [PERSON] багаторазово звертався до відповідача з вимогою повернути кошти. [PERSON] неодноразово обіцяв, що поверне гроші, мотивуючи прострочення важким матеріальним становищем, іншими обставинами та щоразу встановлюючи нові терміни повернення. Однак своїх зобов`язань боржник не виконує і на даний час ігнорує вимоги позивача. Більше того, уже після настання терміну повернення боргу [PERSON] відчужив належне йому нерухоме майно на користь дружини, що свідчить про те, що він заздалегідь прагне унеможливити виконання рішення суду про примусове стягнення боргу. Позивачу відомо, що відповідачу на праві власності належало певне нерухоме майно, а саме частки у квартирах за наступними адресами: 1/2 частина квартири [ADDRESS] ; 1/2 частина квартири [ADDRESS] . За умовами договору позики сума боргу повинна бути повернута до 30 січня 2022 року. Однак уже після того, як строк виконання боргового зобов`язання минув і позивач почав звертатись до [PERSON] із наполегливими вимогами сплатити борг, останній відчужив вищевказані частки у квартирах на користь своєї дружини. 15 лютого 2022 року відповідач укладає два договори дарування, за якими дарує на користь своєї дружини [PERSON] обидві частки квартири. Таким чином, [PERSON] штучно створив ситуацію, при якій у нього на даний час відсутнє у власності будь яке нерухоме майно. Такі дії відповідача свідчать про його недобросовісну поведінку та прагнення уникнути відповідальності за договором позики від 30 листопада 2021 року. З огляду на вказане, позивач просив стягнути з [PERSON] суму боргу у розмірі 552 000 доларів та судові витрати. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Сташків Н. М. 20 вересня 2022 року відкрито провадження у справі № 607/11738/22, постановлено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження. 10 жовтня 2023 року відповідачем подано суду відзив на позов. За його змістом, жодного договору позики між ним та позивачем укладено не було. Документ, наданий позивачем в якості доказу виникнення боргових зобов`язань розписка від 30 листопада 2011 року є фіктивною, оскільки в цей день таку суму коштів йому позивач не передавав і передавати не міг. Сторони знають один одного вже давно, так як разом вчилися у ВНЗ, позивач довгий час був державним службовцем, а відповідач займався бізнесом. Офіційно відповідач є фізичною особоюпідприємцем та займається роздрібною торгівлею будівельногосподарськими товарами. Приблизно в 2020 році він познайомився із бізнесменом [PERSON] із ІваноФранківська, останній запропонував знайти спонсорів, які готові вкласти кошти в будівельний бізнес, де в Умані Черкаської області будується великий ТРЦ. Відповідач запропонував таку ідею позивачу, він одразу не погодився, сказав, що йому потрібно обміркувати. Через певний період часу (приблизно тиждень) позивач зателефонував відповідачу, вони поговорили. [PERSON] поставив умови, так як вони друзі, а він в минулому державний службовець і щоб у правоохоронних органах не виникало питання, звідки у нього такі кошти, так як в декларації вони вказаними не були, позивач вирішив здійснювати такий роду бізнес через відповідача. Працювали вони в такому напрямку більше року, від кожної суми, яку він давав позивач отримував 10%. Було таке, що він давав відповідачу різні суми, ніколи не було фіксованого розміру суми, але всі відсотки він отримував. За кожну операцію передачі грошей відповідач [PERSON] писав розписки. В загальному він написав приблизно 1015 розписок на суму 552 000 доларів США. [PERSON] (із слів позивача, він попав в ДТП) перестав виплачувати кошти та повертати борг, а це було приблизно в жовтні 2021 року, внаслідок цього у сторін виник конфлікт, погрози зі сторони позивача та інші неприємні моменти у спілкуванні та принижуванні відповідача як людини. Відповідач думав, що [PERSON] зв`яжеться з ним і вони вирішать в правовому полі всі нюанси і кошти позивачу будуть повернені, [PERSON] старався всіма силами повертати кошти позивачу. В підтвердження надав копію квитанцій пересланих коштів позивачу через монобанк в сумі 201 900 грн, в загальному відповідач повернув позивачу 50 000 доларів США із загальної суми боргу, які він вклав у бізнес. У свою чергу відповідач [PERSON] звернувся в поліцію і за даним фактом ним написана заява і відомості внесені в ЄРДР за № 12022211040000982 за ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі КК України) відносно [PERSON] , як здійснення шахрайських дій щодо [PERSON] . Відповідно Тернопільським міським відділом поліції Головного управління національної поліції в Тернопільській області на даний час проводиться розслідування матеріалів кримінального провадження. Факт не передачі коштів в сумі 552 000 доларів США саме 30 листопада 2021 року засвідчує і запис, який був здійснений відповідачем із позивачем 03 лютого 2022 року тривалістю 07 хв. 11 сек. Розписка була написана ним тільки тому, що позивач погрожував розправитися зі ним, погрожував сім`ї, а також рідним. Тому у відповідача іншого вибору не було, як написати розписку такого змісту. Виходячи із вищевказаного позивачем надана суду розписка не є первинним документом, який підтверджує факт передачі коштів від позивача до відповідача. Документ був укладений фіктивно, бо дії, описані в даному документі фактично не відбувались в момент складення цього документа, як і не відбувались в інший час. Згідно із ст. 1046 ЦК України договір позики є укладенням з моменту передавання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Оскільки 30 листопада 2021 року не відбулось моменту передачі коштів від позивача відповідачу, як і не відбувалось в інший день, договір позики між сторонами укладений не був, а відповідно немає боргу відповідача перед позивачем в межах заявленого позову. Згідно вимог ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення прав та обов`язків. В події, яка викладена в позовній заяві не відбулось дії, за яких би одна із сторін щось набула, або якось змінились її цивільні права. Сторони як до укладання вказаної розписки, так і після мали спільні права в веденні бізнесу, отримання відсотків від суми вкладених коштів у бізнес і т.д. Отже, дана розписка не є правочином в розумінні ЦК України. Відповідач, розуміючи дійсну природу коштів, які були вкладені у бізнес позивачем, складаючи розписку ні в якому разі не розглядав її як правочин, передбачений ст. 1046 ЦК України, а розглядав її виключно як внутрішній документ між партнерами в бізнесі. Це була письмова обіцянка відповідача після повернення цих коштів роботи бізнесу безпосередньо [PERSON] , якому вони були передані протягом 1,5 року поспіль, а не одноразово як вказано в розписці. Позивач, зловживаючи правом щодо звернення до суду з позовом про стягнення боргу вводить суд в оману, посилаючись на документ, який має іншу природу та іншу суть, не таку, як вказано в позовній заяві і позивачу це достатньо відомо. Відповідач просив суд, досліджуючи дану розписку, виявити справжню правову природу укладеного документа незважаючи на його формальні реквізити і залежно від установлених результатів зробити відповідні правові висновки. Враховуючи вищенаведене, просив у задоволенні позову відмовити. 20 жовтня 2023 року судом зареєстровано відповідь на відзив, подану позивачем, який просив врахувати викладені у ній аргументи при розгляді справи по суті. Щодо заперечень відповідача проти факту укладення договору позики та посилання на іншу правову природу правочину, [PERSON] вказав, що жодних інвестиційних договорів, контрактів, накладних, бізнесових проектів та будьяких інших документів, пов`язаних із будівництвом торговорозважального комплексу в місті Умані, як про це безпідставно стверджує відповідач в відзиві, позивач не вивчав і не підписував, участь у даних проектах як інвестор не приймав. Якби твердження [PERSON] про спільну інвестиційну участь у будівництві торговорозважального комплексу в місті Умані були правдивими, свідченням цього були б укладені у належній формі договори, контракти тощо. У жодному разі позивач не інвестував би кошти у будівництво невідомого об`єкту без детального ознайомлення із проектнодозвільною документацією на будівництво та її комплексною правовою експертизою. [PERSON] справді є його давнім знайомим, їх раніше поєднували тривалі дружні стосунки, у зв`язку з чим відповідач до певного періоду часу користувався довірою позивача. Він звернувся до нього з проханням про позику великої суми грошей і запевнив, що має прибутковий бізнес, пов`язаний із участю будматеріалами у будівництві великих об`єктів; проект, зі слів [PERSON] , передбачав великий і гарантований прибуток, а тому кошти позивачу він обов`язково поверне. В момент укладення договору позики [PERSON] сприймав слова [PERSON] як правдиві, оскільки знав, що він займається торгівлею будівельними матеріалами, а отже цілком ймовірно міг мати контракти на поставку будматеріалів замовникам, що ведуть будівництво. Саме тому позивач погодився позичити йому кошти. Більше того, значну частину коштів, які він передав відповідачу, були ним також позичені. Сума у 552 000 доларів США дійсно передавалась не одномоментно. У період з серпня 2021 року по 30 січня 2022 року відповідач отримував від позивача кошти частинами. Сума, що вказана у останній розписці, відповідає сумі усіх коштів, які отримані у позику протягом вказаного періоду часу. Щодо тверджень відповідача про написання розписки 30 листопада 2021 року внаслідок погроз та застосування насильства, то попередні розписки [PERSON] на суму 528 000 доларів США від 19 серпня 2021 року, 04 вересня 2021 року та від 28 вересня 2021 року свідчать про те, що кошти від позивача він отримував протягом тривалого часу і на дуже великі суми. Отже, якщо впродовж такого тривалого часу позивач вчиняв неправомірні дії щодо відповідача, примушував його писати розписки про позику коштів, які він реально від позивача не отримував, то відповідач мав достатньо часу і можливості звернутись за захистом своїх прав до правоохоронних органів. За такий значний період часу, у разі, якби неправомірні дії з боку позивача дійсно мали місце, досудове слідство мало можливість провести відповідну перевірку тверджень [PERSON] . Проте таких звернень до правоохоронних органів з боку відповідача не надходило, що свідчить про надуманість та бездоказовість його заперечень проти позову. Крім того, у приватних розмовах відповідач неодноразово визнавав факт існування боргу, запевняв у своїх намірах повернути борг та щоразу встановлював нові строки. Щодо заперечень проти договору позики за безгрошовістю, позивач покликається на постанову Верховного суду № 725/5212/19 від 12 травня 2022 року, у якій викладено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будьякому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, той факт, що частину грошових коштів, які вказані у розписці, позичальник отримав до складання самої розписки, не є підставою вважати договір позики фіктивним. Отож, позивач вважає, що відповідач порушив свої зобов`язання щодо належного та своєчасного повернення боргу, а висловлені ним у відзиві проти позову заперечення є неправдивими, бездоказовими та надуманими, спрямованими на намагання уникнути цивільноправової відповідальності за договором позики. 21 грудня 2022 року представник відповідача, адвокатка Сампара Н. М. надіслала на електронну адресу суду пояснення, у яких зазначила, що правовою підставою звернення [PERSON] з даним позовом є стягнення боргу за розпискою від 30 листопада 2021 року, тобто за договором позики. Як вбачається з даної розписки, [PERSON] позичив в [PERSON] 15 мільйонів 900 тисяч гривень, що еквівалентно 552 000 доларів США та зобов`язується повернути до 30 січня 2022 року, а також, що сума отримана і перерахована власноручно. 30 листопада 2021 року [PERSON] не отримував від [PERSON] грошових коштів у розмірі 15 мільйонів 900 тисяч гривень, що еквівалентно 552 000 доларів США, та жодних грошових коштів, даний факт сам позивач підтверджує у відповіді на відзив. Із аналізу зазначених абзаців залишається незрозумілим, яку суму, на думку позивача, було передано [PERSON] 31 листопада 2021 року, оскільки поряд з розпискою, яка лежить в основі позову [PERSON] посилається на інші розписки, а саме від 19 серпня 2021 року, 04 вересня 2021 року, 28 вересня 2021 року із зазначенням іншої суми, а саме 528 000 доларів США. Поза розумним сумнівом, складно уявити, як можна власноручно отримати та перерахувати 15 мільйонів 900 тисяч гривень, що еквівалентно 552 000 доларів США, а також те, яким чином відбувалася одномоментна передача вказаних коштів та в якому місці, в який час, оскільки про це не зазначено в розписці. Відповідач стверджує, що від [PERSON] не отримував грошових коштів, доказів того, що він отримував будьякі кошти немає, а тому сторона відповідача вважає, що розписка від 30 листопада 2021 року є фіктивною, оскільки жодна зі сторін не вчинила дій та не виявила волі, спрямованих на реальне виконання укладеного правочину. Розписка від 30 листопада 2021 року, яка наявна в матеріалах справи складена під примусом застосування насилля та погрозою розправи з [PERSON] та його рідними, що підтверджується звукозаписом. В подальшому [PERSON] використовував дану розписку для шантажу [PERSON] . Між [PERSON] та [PERSON] відсутні правовідносини договору позики, натомість між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено усний тристоронній договір про співпрацю. Відповідно до умов цього тристороннього усного договору про співпрацю [PERSON] брав в [PERSON] грошові кошти під 10% від суми, які в подальшому передавав [PERSON] для ведення бізнесу будівництва торгового центру в Умані. Безпосередній факт отримання [PERSON] від [PERSON] 10% від кожної отриманої суми підтверджується наступними квитанціями та не заперечується позивачем: Квитанцією монобанку від 08 жовтня 2021 року, сума 14 000 грн; Квитанцією монобанку від 27 жовтня 2021 року, сума 8 000 грн; Квитанцією монобанку від 28 жовтня 2021 року, сума 8 000 грн; Квитанцією монобанку від 29 жовтня 2021 року, сума 8 000 грн; Квитанцією монобанку від 30 жовтня 2021 року, сума 8 000 грн; Квитанцією монобанку від 15 листопада 2021 року, сума 16 000 грн; Квитанцією монобанку від 08 грудня 2021 року, сума 41 000 грн; Квитанцією монобанку від 08 грудня 2021 року, сума 41 000 грн; Квитанцією монобанку від 07 червня 2022 року, сума 800 грн; Квитанцією монобанку від 03 червня 2022 року, сума 4 000 грн; Квитанцією монобанку від 07 червня 2022 року, сума 3 000 грн; Квитанцією монобанку від 26 березня 2022 року, сума 5 000 грн; Квитанцією монобанку від 28 березня 2022 року, сума 5 000 грн; Квитанцією монобанку від 29 березня 2022 року, сума 5 000 грн; Квитанцією монобанку від 05 квітня 2022 року, сума 3 900 грн; Квитанцією монобанку від 08 квітня 2022 року, сума 7 000 грн; Квитанцією монобанку від 15 квітня 2022 року, сума 5 000 грн; Квитанцією монобанку від 07 травня 2022 року, сума 3 400 грн; Квитанцією монобанку від 09 травня 2022 року, сума 2 600 грн; Квитанцією монобанку від 12 травня 2022 року, сума 5 000 грн; Квитанцією монобанку від 13 травня 2022 року, сума 3 000 грн; Квитанцією монобанку від 14 травня 2022 року, сума 5 000 грн; Квитанцією монобанку від 18 травня 2022 року, сума 1 000 грн; Квитанцією монобанку від 18 травня 2022 року, сума 9 000 гри.; Квитанцією монобанку від 21 травня 2022 року, сума 3 600 грн; Квитанцією монобанку від 23 травня 2022 року, сума 3 600 грн; Квитанцією монобанку від 24 травня 2022 року, сума 5 000 грн; Квитанцією монобанку від 24 травня 2022 року, сума 1 000 грн. Таким чином, можна зробити висновок, що договірні відносини виникли набагато раніше, а саме з січня 2021 року. Разом з тим, факт відсутності існування між [PERSON] та [PERSON] правовідносин, що випливають з договору позики підтверджується записом телефонної розмови. На вказаному записі розмови [PERSON] чітко визнає наявність відносин, що випливають з укладеного усного тристороннього договору, а саме визнає факт отримання відсотків за передані кошти (03:20 03:33 вказаного запису), більше того висловлює своє незадоволення вказаними відсотками та згадує про третю особу, яка присутня у цих договірних відносинах. На вказаному записі телефонної розмови відображена істинна причина написання розписки від 30 листопада 2021 року, яка стала предметом позову. Позивач погрожує показати фіктивну розписку батькам та дружині [PERSON] через затримку в отриманні відсотків. [PERSON] зазначає «що виселить з квартири і вивезе до лісу», «буде чіпати [PERSON] і батьків». Додатково фіктивність розписки від 30 листопада 2021 року та не передання у вказаний день жодних грошових коштів з боку позивача відповідачу, підтверджує календарний розрахунок вчинення розписки, а саме: в межах телефонної розмови, яка мала місця 03 лютого 2022 року та долучена до матеріалів справи, позивач, висловлює своє незадоволення щодо неотримання грошових коштів від [PERSON] вже протягом семи місяців; якщо провести математичнокалендарний розрахунок шляхом відліку від 03 лютого 2022 року, договір позики мав бути укладеним 03 липня 2021 року, проте дата складення розписки, яка лежить в основі позову є 30 листопада 2021 року, тобто ще через чотири місяці з моменту початку реальної та фактичної співпраці. В правових відносинах між позивачем та відповідачем 30 листопада 2021 року, грошові кошти не передавалися. Сторона відповідача вказує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будьякий правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Вказана правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду у справі № 725/5212/19 від 12 травня 2022 року. Таким чином, розписка від 30 листопада 2021 року (договір позики між [PERSON] та [PERSON] ) є фіктивним, тобто спрямованим на приховання реальних наслідків правочину, а саме усного багатостороннього договору про співпрацю. Додатковим умислом, з яким складалася розписка, є подальший шантаж [PERSON] у випадку незадоволення [PERSON] результатами ведення спільного бізнесу. Факт отримання відсотків позивачем визнано в телефонній розмові та не заперечено додані банківські квитанції. Також, поза розумним сумнівом є очевидно фіктивність розписки, виходячи з дати її складення. Разом з тим, [PERSON] зазначає, що [PERSON] належить на праві власності 1/2 квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Проте, як вбачається з інформаційної довідки № 317238928, вказана квартира належить [PERSON] на підставі договору купівліпродажу квартири, серія та номер: 2704, виданий: 29 жовтня 2022 року, видавник: [PERSON] , приватний нотаріус Тернопільського міського округу, Тернопільської області. Вказана квартира була відчужена в користь [PERSON] безоплатно, проте під тиском та погрозами фізичною розправою оформлено договором купівлі-продажу. 10 березня 2023 року представник позивача, адвокатка Магдич О. О. подала суду пояснення щодо доказів, долучених представником відповідача. Заперечення відповідача проти договору позики за його безгрошовістю уже були достатньо проаналізовані у відповіді на відзив, який поданий суду на стадії підготовчого судового засідання, а саме 27 жовтня 2022 року. Так, позивач долучив до відповіді на відзив три розписки, які були отримані від боржника [PERSON] раніше, ще до підписання і видачі [PERSON] останньої розписки від 30 листопада 2021 року. Усі розписки написані боржником [PERSON] власноручно та усі вони знаходяться на руках у кредитора. Таким чином у матеріалах справи є докази, які спростовують як факт безгрошовості розписки, так і укладення під виглядом договору позики іншого правочину. Представник відповідача [PERSON] стверджує у поясненнях, що між сторонами мав місце не договір позики грошей, а «усний тристоронній договір про співпрацю». Проте дане твердження не витримує жодної критики, є бездоказовим та прямо суперечить твердженням самого відповідача та іншим матеріалам справи. По перше, перерахування коштів у період з 08 жовтня 2021 року по 24 травня 2022 року з картки боржника [PERSON] на карту кредитора [PERSON] жодним чином не може свідчити про укладення «усного трьохстороннього договору про співпрацю», як про це заявляє у поясненнях представник відповідача. Це свідчить лише про часткове погашення боргу в сумі 224 900 гривень. При цьому частка погашеного боргу шляхом таких безготівкових перерахувань була мізерною у порівняння із сумою боргу, що залишилась. Значно більша сума боргу була погашена шляхом укладення договору купівліпродажу квартири [ADDRESS] між [PERSON] (дружиною боржника) та [PERSON] , який мав місце 29 жовтня 2022 року. В результаті даного договору відбулось погашення боргу на суму 38 000 доларів США, що відповідає сумі в розмірі 1 482 000 гривень по курсу станом на 29 жовтня 2022 року. Оскільки вказане часткове погашення боргу відбулось уже після подання позовної заяви, позивач [PERSON] подав суду заяву про зменшення розміру позовних вимог. В момент часткового погашення боргу жодних заперечень щодо безгрошовості розписок, або ж іншої природи договору в самого боржника [PERSON] та його дружини [PERSON] не виникало. Це додатково свідчить про абсурдність, надуманість та безпідставність таких аргументів представника відповідача [PERSON] . До друге, додане до пояснення представника відповідача клопотання про долучення до матеріалів справи диску зі звукозаписом телефонної розмови між [PERSON] та [PERSON] не містить доказів так званого «тристороннього усного договору». Даний диск дійсно містить звукозапис розмови [PERSON] та [PERSON] . Зі змісту розмови можна зробити єдиний висновок, [PERSON] обіцяє своєму кредитору позичити гроші у певної неназваної особи або кількох осіб для того, щоб виплатити борг [PERSON] . Про інші правовідносини у розмові не йдеться. Жодного доказового значення для вирішення даної справи долучений диск не має. 20 березня 2023 року було здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи № 607/11738/22 між суддями згідно розпорядження керівника апарату суду від 20 березня 2023 року № 46 (перебування у відпустці), яким головуючим суддею визначено суддю Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Герчаківську О. Я. 10 березня 2023 року адвокатка Магдич О. О. подала до суду заяву про зменшення позовних вимог в якій зазначила, що уже після подання позовної заяви відповідачем було здійснено часткове погашення боргових зобов`язань в сумі 38 000 доларів США, що відповідає сумі в розмірі 1 482 000 гривень по курсу станом на 29 жовтня 2022 року. Крім того, ще до подання позовної заяви відповідач здійснював на користь позивача періодичні безготівкові платежі в період з 08 жовтня 2021 року по 07 червня 2022 року з картки боржника [PERSON] на карту кредитора [PERSON] на загальну суму 224 900 гривень. Станом на день подання даної позовної заяви зазначена сума становить 6 145 доларів США згідно офіційного курсу НБУ станом на 09 березня 2023 року з розрахунку 224 900 гривень: 36,56 грн/1 доларів США = 44 144,88 доларів США. Також у цей період, тобто з жовтня 2021 року по червень 2022 року включно боржник [PERSON] повертав готівкою різними валютами невеликі суми боргу, не вимагаючи про це розписок. В загальному за вказаний період було повернуто суму в розмірі, що еквівалентна 50 000 доларів США (у цю суму позивачем включено як готівкові документально не зафіксовані платежі, так і включено безготівкові розрахунки з банківської картки на вищевказану суму. Таким чином, в рахунок погашення боргу відповідач [PERSON] частково здійснив розрахунок на загальну суму 88 000 доларів США, з яких 38 000 доларів США було сплачено 29 жовтня 2022 року та 50 000 доларів США (в т.ч. по безготівкових платежах 224 900 грн) за період з 08 жовтня 2021 року по 07 червня 2022 року. Позивач діє добросовісно та не має наміру приховувати від суду жодної суми, яка була повернута боржником, не зважаючи на те, що більша половина цих платежів документально ніяк не підтверджена. Розмір позовних вимог підлягає зменшенню на суму 88 000 доларів США (первинна сума боргу 552 000 88 000 = 464 000). На підставі наведеного,

Outcome: approved