Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-02 00:00:00

АТ «Універсал Банк» звернулося до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом про стягнення із [PERSON] заборгованості за договором про надання банківських послуг «Мonobank» від 10.01.2019 у розмірі 20 310,92 грн. та судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що особливістю проекту monobank є те, що банківське обслуговування здійснюється дистанційно без відділень. Попередня ідентифікація відбувається у зручному для клієнта місці. Разом із встановленням на платіжній картці кредитного ліміту надається послуга - переведення витрати у розстрочку. За рахунок здійснення зазначеної операції стає доступним попередньо використаний кредитний ліміт. Позивач вказує, що умови обслуговування рахунків фізичної особи в АТ «Універсал банк» опубліковані на офіційному сайті Банку та постійно доступні для ознайомлення за посиланням http://www/monobank.ua/terms. Позивач зазначає, що 10 січня 2019 року між АТ «Універсал Банк» та [PERSON] підписано Анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг, відповідно до якої відкрито поточний рахунок № [NUMBER] та встановлено кредитний ліміт у розмірі 25 000 грн. Позивач вказує, що свої зобов`язання перед відповідачем відповідно до укладеного договору банк виконав в повному обсязі. Проте [PERSON] взяті на себе зобов`язання за кредитним договором порушив, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість перед банком у розмірі 20 310,92 грн. та складається із заборгованості за наданим кредитом у розмірі 20 310,92 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29.05.2023 відкрите провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання (а.с. 52-54). Відповідачу був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву. Як убачається з матеріалів справи, ухвала суду про відкриття провадження у справі разом із доданими до неї процесуальними документами була направлена відповідачу та повернута до суду з довідкою АТ Укрпошти про відсутність адресата за вказаною адресою. Відзив на позов відповідачем у визначений термін не надано. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Як убачається із прохальної частини позову, представник позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Встановлено, що 10 січня 2019 року відповідач підписав Анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг, у змісті якої зазначено: «Прошу відкрити поточний рахунок № [NUMBER] у гривні на моє ім`я [PERSON] та встановити кредитний ліміт на суму, вказану у додатку, відповідно до умов Договору та наведених нижче умов» (далі - анкета-заява, а.с. 16). Відповідно частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України). За нормою частин 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини перша та друга статті 633 ЦК України). Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина першій статті 634 ЦК України). Згідно частини 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що: «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 18 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, кредитор має право вимагати виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів». У постанові Верховного Суду від 09 січня 2020 року у справі № 643/5521/19 (провадження №61-20093св19) зазначено, що: «в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Встановивши, що анкета-заява від 18 березня 2011 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку по сплаті заборгованості за відсотками пеню, комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами, а відтак, суми надходжень, які банком були розподілені на погашення складових заборгованостей підлягають зарахуванню на погашення саме тіла кредиту. Судова практика у цій категорії справ є незмінною, що не може свідчити про порушення прав банку (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19)». В обґрунтування вимог позивачем надані анкета-заява, Умови і правила обслуговування в АТ «Універсал Банк» при наданні банківських послуг щодо карткових продуктів та розрахунок заборгованості за договором від 10.01.2019. Відповідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що укладений між сторонами кредитний договір від 10.01.2019 у вигляді анкети-заяви, підписаної відповідачем [PERSON] та представником банку, не містить строків здійснення періодичних платежів та не зазначено процентну ставку. За змістом позову з відповідача заявлено до стягнення заборгованість станом на 13.03.2023 у розмірі 20 310,92 грн., що включає: загальний залишок заборгованості за кредитом (тілом кредиту) в сумі 20 310,92 грн. У позові наводяться тарифи пільгової, базової і збільшеної відсоткових ставок за карткою «мonobank» та в розрахунку заборгованості зазначені поточна процентна ставка 38,4 % і 37,2 %, що нараховується за порушення строків розрахунків, однак матеріалами справи не доведено правомірність застосування вказаних відсотків, як таких, що були погоджені сторонами правочину. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, установлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, банк не пред`являв. Разом з тим, з поданого АТ «Універсал Банк» до позову розрахунку-заборгованості за договором від 10.01.2019 встановлено, що позивачем проводилось списання нарахованих відсотків за користування кредитними коштами, загальна сума яких складає у розмірі 16 750 грн. 63 коп.,що на думку суду, з урахуванням вищенаведеного, є безпідставним зняттям коштів, оскільки [PERSON] не погоджував сплату відсотків за користування кредитними коштами за договором від 10.01.2019, у зв`язку з чим вказана сума коштів підлягає зарахуванню на погашення саме тіла кредиту. Тому суд вважає за необхідне зменшити суму заборгованості за тілом кредиту 20 310,92 грн. за рахунок безпідставно списаних банком відсотків у розмірі 16 750,63 грн. Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09 січня 2020 року при розгляді справи № 643/5521/19. Таким чином, розмір заборгованості відповідача за кредитним договором про надання банківських послуг від 10.01.2019 складає 3 560,29 грн. (20 310,92 грн. - 16 750,63 грн.), який підлягає до стягнення. При вирішенні спору суд також враховує правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 697/302/20 (провадження № 61-2498св22) з подібних правовідносин за позовом АТ «Універсал Банк» до позичальника про стягнення заборгованості. Відповідно частини 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За викладених обставин суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, а саме з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за тілом кредиту в сумі 3 560,29 грн., оскільки відповідачем факт користування кредитними коштами не спростовано. У іншій частині позов задоволенню не підлягає за недоведеністю. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у порядку розподілу між сторонами судових витрат, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім в дохід держави судовий збір у розмірі 2 684 грн., що являвся мінімальним розміром на час звернення до суду позивача, як юридичної особи, з позовом майнового характеру (а.с. 9).

Outcome: partial