Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, який було уточнено під час розгляду справи, до відповідача [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю. Свої вимоги позивач мотивує тим, що [INFO] помер [PERSON] , який на час смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , і вказана квартира є спадковим майном. Вона проживала разом з [PERSON] однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з листопада 2014 року до його смерті за місцем його реєстрації, вели спільне господарство, мали загальний бюджет, купували продукти харчування, одяг, разом зустрічали свята, вона надавала [PERSON] догляд та допомогу, коли він цього потребував в зв`язку із хворобою, 10.01.2020 року вони уклали шлюб згідно із [PERSON] . Після його смерті вона займалась похованням, організувала поминальний обід. Як зазначає позивач, спадкоємці першої, другої та третьої черги за законом після смерті [PERSON] відсутні і вона має право на спадкування в четверту чергу за законом, оскільки проживала з [PERSON] однією сім`єю як чоловік та жінка без шлюбу не менше як п`ять років до дня його смерті. У шестимісячний строк вона звернулась до Дев`ятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] у зв`язку із тим, що не підтверджений факт проживання з померлим однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] подала також відповідач [PERSON] , яка вважає себе спадкоємицею та претендує на спадщину. Посилаючись на викладені обставини, позивач просила встановити факт її проживання з [PERSON] однією сім`єю як жінки та чоловіка без шлюбу в період часу з 01.11.2014 року по час відкриття спадщини. Ухвалою судді Подільського районного суду м.Києва від 28.07.2021 року позовну заяву залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків. Ухвалою судді Подільського районного суду м.Києва від 22.10.2021 року дану позовну заяву направлено до Деснянського районного суду м.Києва для розгляду за підсудністю. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 16.05.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 20.06.2022 року витребувано від Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори копію спадкової справи №511/2020 після смерті [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , за заявою [PERSON] , про прийняття спадщини. 19.01.2023 року до суду надійшла позовна заява в новій редакції. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 07.03.2023 року відмовлено в задоволенні клопотання представника третьої особи Стадного Д.С. про закриття провадження у справі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 24.04.2023 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Відповідач та представник третьої особи, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, правом на подання відзиву та заперечень не скористались. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача та представника третьої особи на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина, до складу якої входить квартира [ADDRESS] . 18.08.2020 року позивач звернулась до Дев`ятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття нею спадщини, оскільки вона проживала однією сім`єю із [PERSON] більш ніж 5 років. Постановою державного нотаріуса Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Майданника І.В. від 24.09.2020 року позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки спадкоємець не може підтвердити родинні відносини, а саме факт проживання однією сім`єю з померлим. З матеріалів справи також вбачається, що 15.09.2020 року до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті її троюрідного брата [PERSON] звернулась відповідач [PERSON] ; 29.07.2021 року до нотаріальної контори надійшла заява [PERSON] про прийняття спадщини після смерті її батька [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Майданника І.В. від 11.08.2021 року [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки вона пропустила встановлений 6-ти місячний термін для прийняття спадщини і у неї відсутні докази фактичного прийняття спадщини. Рішенням Подільського районного суду м.Києва від 29.06.2022 року, яке набрало законної сили 30.07.2022 року, відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Позивач просить задовольнити вимоги, вказуючи на те, що проживала зі спадкодавцем з листопада 2014 року по день відкриття спадщини однією сім`єю без реєстрації шлюбу і встановлення даного факту дає їй право на спадкування у четвертій черзі спадкоємців за законом. За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та Протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. У статті 6 Конвенції зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частиною першою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно зі статтею 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Згідно до ч.4 ст.3 СК України, сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підставах, не заборонених законом і таких, не суперечать моральним засадам суспільства. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99). Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Доведенню підлягає не лише факт спільного проживання, а і факти, що доводять проживання однією сім`єю. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя (частина друга статті 21 СК України). Верховний Суд у постанові від 14 березня 2019 року у справі № 320/4964/17 (провадження № 61-42073ск18) зазначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Сам собою факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (Постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17 (провадження № 61-46210св18). Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року в справі № 531/295/19 (61-3071св21). Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може однозначно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20). У постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 587/302/16 (провадження № 61-18522св18) Верховний Суд вказав, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до п. 44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кіган проти Ірландії» №16969/90 від 26.05.1994 року «…поняття «сім`я» не обмежується виключно відносинами, заснованими на шлюбі і може включати інші de factо «сімейні узи», коли сторони живуть спільно поза шлюбом…». Отже, предметом доказування у даній справі є обставини спільного проживання позивача [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з листопада 2014 року по день смерті [PERSON] , ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету. На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем подано наступні письмові докази: медичну документацію [PERSON] за жовтень 2018 року, квітень 2019 року, січень 2020 року; копії закордонних паспортів [PERSON] та позивача; акт встановлення факту проживання громадянина (-ки) від 08.10.2022 року; письмові пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; замовлення для поховання від 10.06.2019 року; договір-замовлення № 8.114107К на організацію та проведення поховання від 20.06.2019 року; договір від 10.04.2015 року та акт прийому передачі виконаних робіт до нього від 13.04.2015 року; рахунок фактура № б/н від 22.09.2019 року; товарний чек від 15.10.2016 року; свідоцтво про шлюб за мусульманським звичаєм від 21.01.2020 року; накладні від 29.06.2020 року на оплату послуг за проведення поховання; фотознімки. Суд вважає, що вказані докази як окремо, так і в сукупності не підтверджують факту спільного проживання позивача [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з листопада 2014 року. Так, акт встановлення факту проживання громадянина (-ки) від 08.10.2022 року отриманий позивачем після відкриття провадження у даній справі, складений сусідами, а не представниками житлово-комунальної установи, підписи свідків у ньому не засвідчені. Відтак, інформація, зазначена у вказаному акті, за відсутності інших підтверджуючих доказів, викликає обґрунтований сумнів. Крім того, відсутні інші письмові докази, на підставі яких можливо перевірити факт спільної оплати позивачем та [PERSON] комунальних платежів за обслуговування та надання житлового-комунальних послуг. Письмові докази, такі як договір від 10.04.2015 року та акт прийому передачі виконаних робіт до нього від 13.04.2015 року, підписані позивачем, по надання послуг за адресою місця реєстрації [PERSON] , рахунок фактура № б/н від 22.09.2019 року про доставку продуктів харчування за вказаною адресою також не можуть свідчити про наявність сімейних правовідносин, притаманних подружжю на час вчинення таких дій. Інші квитанції та договори укладені самим [PERSON] і так само не є належним доказом на підтвердження позовних вимог. Медична документація також не може дати підстав для задоволення позовних вимог, оскільки містить різні адреси проживання [PERSON] у різні періоди. Так само не є доказом спільного проживання і видача закордонних паспортів з різницею у кілька місяців. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили обставини, викладені у їх письмових поясненнях та зазначили, що дійсно позивач та [PERSON] проживали однією сім`єю як подружжя. Проте, слід відмітити, що у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року (справа 129/2115/15-ц) висловлено позицію про те, що покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю. Таким чином, оскільки відсутні інші належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог, суд відхиляє покази свідків. Крім цього, відповідно до статті 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу. Отже, перебування в зареєстрованому шлюбі виключає встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 04.11.2022 року вбачається, що [PERSON] з 26.10.2017 року по 21.08.2018 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Доказів того, що вказаний шлюб було оспорено та визнано судом недійсним, суду не надано. Так, як вже зазначалось вище, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина друга статті 3 СК України). Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК Українишлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Статтею 25 СК України передбачено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу. Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України). Відповідно до статті 74 ЦК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Аналіз указаних норм дозволяє зробити висновок про те, що для застосування положень цієї статті необхідною умовою є, зокрема, встановлення факту неперебування осіб у будь-якому іншому шлюбі. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2019 у справі № 759/4596/18. Таким чином, перебування спадкодавця [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з іншою особою виключає можливість встановлення щодо нього факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з позивачем у вказаний період. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на доведення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем у період з 01.09.2014 року по 20.01.2020 року. Щодо періоду з 21.01.2020 року по день відкриття спадщини, то суд зауважує наступне. Дійсно, за положеннями частини 2 та 3 ст.21 СК України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов`язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до свідоцтва про шлюб від 21.01.2020 року № 8365, виданого Духовним управлінням мусульман України, позивач та [PERSON] 21.01.2020 року уклали шлюб згідно з Шаріатом. Суд вважає, що вказана обставина свідчить про дійсне волевиявлення та наміри позивача та [PERSON] на виникнення у них прав та обов`язків подружжя, свідчить про подальші сталі сімейні відносини і зазначений доказ у встановленому законом порядку, не спростований, відтак, це діє підстави врахувати і покази свідків в цій частині. Судом також враховується і здійснення позивачем поховання [PERSON] . Відтак, з урахуванням наведених доказів, суд вважає можливим частково задовольнити позовні вимоги, встановивши факт проживання позивача зі спадкодавцем однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу з 21.01.2020 року по 29.06.2020 року. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2, 3 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме встановлення факту проживання позивача зі спадкодавцем однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу з 21.01.2020 року по 29.06.2020 року. Інші твердження представника позивача висновки суду не спростовують та підстави для задоволення позову повністю не дають. На підставі викладеного,

Outcome: partial