Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-02 00:00:00

01 вересня 2022 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Позовні вимоги, із посиланням на положення ст.ст. 203, 228, 234 ЦК України, постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19), Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) обґрунтовані тим, що [PERSON] вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2021 визнано винним за частиною другою статті 286 КК України у тому, що він 24 жовтня 2020 року приблизно о 19 годині 42 хвилин, керуючи належним йому автомобілем «Hyundai Sonata», номер шасі (кузова рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись по автодорозі розташованій по вул. Сонячній, зі сторони вул. Покровська у напрямку вул. Упорна, с. Орлівщина, Новомосковського району, Дніпропетровської області в районі будинку № 2, грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, перевищуючи максимально дозволену швидкість руху 50 км/год. в населених пунктах, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, не діючи таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя та здоров`я громадян, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для безпечного забезпечення руху, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, допустив наїзд на велосипед марки «Ardis» оснащеного заднім світловідбивачем під керуванням [PERSON] , яка рухалася в попутному напрямку по правому краю проїзної частини дороги по переду автомобіля «Hyundai Sonata» реєстраційний номер [NUMBER] . Своїми діями водій [PERSON] грубо порушив вимоги декількох пунктів Правил дорожнього руху України, внаслідок чого велосипедисту [PERSON] заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, які небезпечні для життя. Тим же вироком [PERSON] призначено покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки, без позбавленням права керування транспортними засобами, з застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України. Цивільний позов потерпілої [PERSON] задоволений частково, стягнуто з [PERSON] на її користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 28 527 гривень 34 копійки, в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 гривень, та витрат на правову допомогу в сумі 9000 гривень. Отримавши копію вироку [PERSON] , розуміючи необхідність його виконання в частині вирішення цивільного позову і вчинення дій по відшкодуванню шкоди потерпілій, передбачаючи негативні наслідки для себе у випадку виконання в майбутньому судового рішення шляхом звернення стягнення на майно, маючи у власності автомобіль «Hyundai Sonata», номер шасі (кузова рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] за рахунок реалізації якого можливо було б погасити стягнуту судом заборгованість, 18 травня 2021 року, прибув разом зі своїм сином [PERSON] в Територіальний сервісний центр, розташований по вул. Спаська, 7 у м. Новомосковськ, де з метою унеможливлення відшкодування шкоди потерпілій, відчужив сину належний йому автомобіль «Hyundai Sonata», номер шасі (кузова рами) [NUMBER] / реєстраційний номер [NUMBER] . За результатами вказаних дій, право власності на автомобіль «Hyundai Sonata», номер шасі (кузова рами) [NUMBER] , перейшло до [PERSON] - сина відповідача, який отримав реєстраційний номер транспортного засобу [NUMBER] . Таким чином, договір купівлі продажу від 18 травня 2021 року є фіктивним, як такий, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника. Він укладений з метою уникнення [PERSON] відповідальності щодо виконання судового рішення у справі № 183/7218/20, оскільки він, вчиняючи вказану угоду, мав намір не допустити стягнення боргу за рахунок реалізації його транспортного засобу під час примусового виконання рішення суду. Крім того, після цієї угоди він продовжує можливість користування автомобілем, оскільки, згідно з реєстрації, він в теперішній час належить його сину. Позивач указує, що дії [PERSON] та [PERSON] не були спрямовані на настання реальних правових наслідків, а тому є всі підстави для визнання недійсним їх договору. При цьому [PERSON] був обізнаний про наявність боргу його батька [PERSON] і передбачав негативні наслідки для його майна у разі виконання рішення про стягнення заборгованості за рішенням суду. Тобто, відповідач [PERSON] вчинив дії спрямовані на унеможливлення відшкодування шкоди потерпілій і став обраховуватись, як особа, яка не має транспортних засобів. Зазначає, що станом на 18 травня 2021 року вирок суду першої інстанції у силу не вступив, арешт накладений ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2020 року на автомобіль «Hyundai Sonata», реєстраційний номер [NUMBER] , не був скасований, оскільки 11 травня 2021 року на вказаний вирок подана апеляційна скарга. Лише 07 липня 2021 року Дніпровський апеляційний суд апеляційну скаргу потерпілої задовольнив частково, збільшивши розмір коштів на відшкодування моральної шкоди, стягнутої з обвинуваченого [PERSON] на користь потерпілої з 100 000 гривень до 29 5000 гривень і згідно з судовими рішеннями [PERSON] повинен відшкодувати потерпілій [PERSON] 332 527,34 грн. У липні 2021 року за заявою позивача Новомосковським відділом державної виконавчої служби у Новомосковському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) відкрито три виконавчих провадження 66410327, 66410563, 66409952 з примусового виконання судового рішення. 08 листопада 2021 року вказані провадження об`єднані за єдиним номером 67429539. Станом на вересень 2022 року боржник [PERSON] відшкодував позивачу лише 6038 грн. Позивач звертає увагу, що обставинами, які вказують на фраудиторність оспорюваного договору є те, що [PERSON] , будучи власником автомобіля, передбачав негативні наслідки для свого майна у разі виконання рішення про стягнення заборгованості за рішенням суду. Застосував цивільно-правовий інструментарій і відчужив своє майно синові, при цьому арешт майна не був скасований, що свідчить про те, що сторони договору діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами, оскільки вчинили оспорюваний договір, який порушує майнові інтереси позивача, направлений на недопущення звернення стягнення на майно, що є власністю боржника [PERSON] . Також, на фраудиторність вказують: момент укладення оспорюваного правочину 18 травня 2021 року, тобто після оголошення вироку, яким цивільний позов потерпілої [PERSON] задоволений частково; майно відчужене на користь близького родича; після відчуження майна (автомобіля) у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Ухвалою судді від 02 вересня 2022 року заяву позивача про забезпечення позову повернуто заявнику. Ухвалою судді від 02 вересня 2022 року позов залишено без руху. Ухвалою судді від 16 вересня 2022 року за заявою позивача вжито заходів забезпечення позову у справі. Заборонено [PERSON] та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії з продажу, відчуження (відступлення) в будь-який спосіб майнових прав на автомобіль «Hyundai Sonata», номер шасі (кузова рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] до набрання законної сили рішенням у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору недійсним та застосування його наслідків шляхом повернення сторін в первісний стан. Ухвалою судді від 16 вересня 2022 року, після усунення позивачем недоліків позовної заяви, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та витребувано докази у справі у виді запису про народження [PERSON] , копію договору купівлі-продажу автомобіля. У підготовчому засіданні 09 січня 2023 року ухвалою суду визнано явку представника відповідача-1 обов`язковою, витребувано докази щодо родинних зв`язків. Ухвалою суду від 09 січня 2023 року повернуто без розгляду не підписані клопотання, подані від імені [PERSON] та [PERSON] про зупинення розгляду справи. У підготовчому засіданні 12 квітня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 03 липня 2023 року представником позивача до суду подано заяву про розгляд справи у відсутність сторін та про підтримання вимог позову. Представник відповідача-1, відповідачі, кожен окремо, в судове засідання не з`явилися, підстав неявки не повідомили. Відзив на позов не надавали. Про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Дослідивши вимоги позову, перевіривши обґрунтування позову наданими стороною та витребуваними судом доказами, суд приходить до таких висновків. Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.. Так, вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2021 року у справі № 183/7218/20, окрім іншого, [PERSON] визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.\~2\~ст.\~286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки, без позбавленням права керування транспортними засобами. На підставі\~ст.\~75\~КК України\~ [PERSON] звільнено\~від відбування\~призначеного йому покарання з випробуванням строком 1 рік. На підставі ст. 76 КК України покладено на [PERSON] обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи. Речовий доказ - автомобіль «Hyundai Sonata», реєстраційний номер [NUMBER] , який зберігаєвся на території Новомосковського РВП ГУНП в Дніпропетровській області повернуто за належністю [PERSON] . Стягнуто з [PERSON] на користь держави витрати на проведення експертизи в сумі 1307 гривень 60 копійок та в сумі 1634 гривні 50 копійок. Цивільний позов потерпілої [PERSON] про стягнення з [PERSON] на її користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 28 527 гривень 34 копійки, в рахунок відшкодування моральної шкоди 295\~000 гривень, та витрат на правову допомогу в сумі 9\~000 гривень задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 28 527 гривень 34 копійки. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу 9\~000 гривень. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 гривень. В іншій частині позовних вимог [PERSON] відмовлено. Арешт, накладений ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2020 року на автомобіль «Hyundai Sonata», реєстраційний номер [NUMBER] , який належить [PERSON] з обов`язковим позбавленням прав на відчуження, розпорядження та користування скасовано. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду 07 липня 2021 року у справі № 183/7218/20 вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2021 року щодо [PERSON] , обвинуваченого у вчиненні кримінальному правопорушенні, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України змінено в частині вирішення цивільного позову. Збільшено розмір коштів на відшкодування моральної шкоди, стягнутої з обвинуваченого [PERSON] на користь потерпілої [PERSON] з 100 000 гривень до 295 000 гривень. В іншій частині вирок суду залишено без змін. Також, згідно з засвідченою копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] , [PERSON] з 27 травня 2020 року був власником транспортного засобу «Hyundai Sonata», колір сірий, 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова рами) [NUMBER] /а.с.18/. Згідно з витягу з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 30 липня 2022 року за VIN кодом транспортного засобу - [NUMBER] , роздруківок з мережі Інтернет, 18 травня 2021 року транспортний засіб вибув з власності [PERSON] на користь нового власника за договором купівлі-продажу /а.с.19-20, 22-23, 24/. 06 серпня 2021 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 183/7218/20, виданого 20 липня 2021 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] відшкодування моральної шкоди № 66410327. 03 листопада 2021 року звернуто стягнення на доходи боржника, накладено арешт на кошти боржника, звернуто стягнення на майно боржника, арештовано майно боржника. 08 листопада 2021 року об`єднано виконавчі провадження щодо боржника [PERSON] №№ 66409952, 44410327, 66410563 у зведене виконавче провадження 67429539 /а.с.25, 26-30/. З копії відповіді на запит МВС України щодо зареєстрованих транспортних засобів за [PERSON] від 12 листопада 2021 року вбачається, що у МВС відсутні дані про зареєстровані за боржником транспортні засоби /а.с.31/. З відповіді на запит ДФС України від 14 червня 2022 року, [PERSON] отримує дохід від податкового агента та є самозайнятою особою /а.с.32/. З копій документів, отриманих на ухвалу суду від ТСЦ МВС № 1246 21 листопада 2022 року вбачається, що: - 18 травня 2021 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір комісії № 8104/21/000414, згідно з яким ФОП [PERSON] (Комісіонер) з одного боку та [PERSON] (Комітент) з іншого, уклали Договір комісії, згідно з яким Комісіонер зобов`язався за дорученням Комітента за комісійну плату вчинити за рахунок Комітента від свого імені один або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу «Hyundai Sonata», колір сірий, 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова рами) [NUMBER] , зареєстрований за власником за ціною 10000,00 грн. Комісіонер взяв на себе зобов`язання вивчити ринок з метою пошуку покупця, який бажає придбати транспортний засіб на умовах, визначених в договорі, повідомляти Комітенту на його вимогу всі відомості про хід виконання Договору, укласти від свого імені договір купівлі продажу з покупцем /а.с.119/; - 18 травня 2021 року [PERSON] та ФОП [PERSON] складено акт технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер № 8104/21/000414 /а.с.120/; - 18 травня 2021 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу 8104/21/000414, згідно з яким ФОП [PERSON] , який є комісіонером та діє на підставі укладеного з власником Договору комісії № 8104/21/000414 від 18 травня 2021 року зобов`язався передати у власність [PERSON] транспортний засіб «Hyundai Sonata», колір сірий, 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова рами) [NUMBER] за ціною 10000,00 грн /а.с.118/; - 18 травня 2021 року ФОП [PERSON] та [PERSON] складено акт огляду реалізованого транспортного засобу /а.с.117/; З відповіді ТСЦ 1242 МВС України від 27 вересня 2022 року № 34 вбачається, що на транспортний засіб «Hyundai Sonata», колір сірий, 2014 року випуску, номер шасі (кузова рами) [NUMBER] у НАІС ДДАІ накладено обмеження: Арешт та/або заборона відчуження. Власником транспортного засобу є [PERSON] , реєстраційний номер транспортного засобу вказаний [NUMBER] , дата видачі 18 травня 2021 року /а.с.86/. З отриманої судом на ухвалу суду копії актового запису про народження [PERSON] вбачається, що останній народився [INFO] . Його батьком вказано [PERSON] , [INFO] /а.с.164/. Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Як вказано в правовій позиції Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»). Водночас, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може. Верховним Судом також враховано, що зазначення позивачем певної правової норми, наведеної у обґрунтуванні позову, не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися під час вирішення спору, оскільки підставою позову визнаються обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, у цьому випадку - укладення відповідачем договору з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Така правова позиція сформована у постанові ВС України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-2690цс16. Відповідно до статті 655 цього Кодексу за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента (ст. 1011 ЦК України). Як убачається\~з матеріалів\~справи,\~18\~травня 2021\~року між\~ [PERSON] \~(батько)\~та ФОП\~ [PERSON] \~укладено Договір комісії, за умовами якого Комісіонер зобов`язався за дорученням Комітента вчинити в рахунок Комітента від свого імені правочин щодо продажу спірного транспортного засобу. На підставі укладеного з власником Договору комісії 8104/21/000414 між ФОП [PERSON] та [PERSON] (сином) того-ж дня, тобто через невеликий проміжок часу, укладено Договір купівлі-продажу спірного автомобіля 8104/21/000414. Умовами вказаних договорів купівлі-продажу, комісії визначена ціна транспортного засобу, а саме 10 000 грн. Проте, матеріали справи не містять доказів, що такі кошти передавалися [PERSON] для [PERSON] . Також, з досліджених у судовому засіданні матеріалів справи встановлено, що після відчуження спірного майна за відповідачем відсутнє зареєстроване право власності на інше, будь-яке майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед [PERSON] . При цьому, відомостей про закінчення виконавчого провадження № 66410327 з виконання, в тому числі, виконавчого листа № 183/7218/20, виданого 20 липня 2021 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області про стягнення з [PERSON] грошових коштів на користь [PERSON] внаслідок виконання боржником матеріали справи не містять, як не містять і доказів того, що після відчуження майна, грошові кошти, отримані від відчуження спрямовані відповідачем-1 на погашення існуючої заборгованості перед кредитором. При цьому, відчужуючи рухоме майно, належне йому на праві приватної власності на користь свого сина [PERSON] , [PERSON] був обізнаний про наявність вироку суду, яким з нього присуджено на користь відповідача грошові кошти, відчужив автомобіль після вироку, яким знято арешт зі спірного майна, однак до набрання вироком законної сили внаслідок його апеляційного оскарження, а тому об`єктивно передбачав негативні наслідки для себе після ухвалення судом вироку, яким з нього присуджено до стягнення значна сума грошових коштів. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц вказала, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. За таких обставин, суд приходить до висновку, що дії відповідача-1 під час укладання спірного договору були направлені на фіктивний перехід права власності на рухоме майно до близького родича (сина) з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок зобов`язання шляхом стягнення грошових коштів. Тому суд приходить до висновку, що спірний договір купівлі-продажу укладено відповідачами, які є близькими родичами, через комісіонера та перевірив, що сторони не мали наміру на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; отже, їхні дії направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок можливого судового рішення про стягнення грошових коштів і позов підлягає задоволенню із застосуванням наслідків фіктивності правочину. Згідно зі ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. За ч. 3 ст. 234 ЦК України правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц погодилася з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. За таких обставин, оскільки судом установлено недійсність договору внаслідок його фраудиторності, доказами підтверджено державну реєстрацію переходу права власності на рухоме майно від відповідача-1 до відповідача-2 наявні підстави для застосування наслідків фіктивного правочину шляхом повернення сторін в первісний стан. Так, згідно з пунктом 35 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, підставою для перереєстрації транспортного засобу є також свідоцтво про реєстрацію та копії договору про поділ спільного майна подружжя, свідоцтва про право на спадщину або рішення суду про визнання недійсними договору купівлі-продажу, міни, дарування, що засвідчені в установленому порядку. Пунктом 40 Порядку № 1388 визначено, що зняття з обліку транспортних засобів проводиться після їх огляду в сервісному центрі МВС або в центрі надання адміністративних послуг на підставі заяви власника, документа, що посвідчує особу, виконавчого напису нотаріуса, постанови державного або приватного виконавця або рішення суду. Державна реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортних засобів скасовується, зокрема на підставі рішення суду. Тлумачення наведених норм права дозволяє дійти висновку, що способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення про реєстрацію права власності на автомобіль, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено таку реєстрацію, про скасування державної реєстрації прав. Отже, нормами матеріального права передбачено можливість реєстрації (перереєстрації) спірного автомобіля за позивачем саме на підставі рішення суду. Таким чином, скасування перереєстрації спірного автомобіля на відповідача та поновлення реєстрації зазначеного автомобіля на позивача є належним та ефективним способом захисту права власності останньої, з огляду на зазначене. Вказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 697/904/17. Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідачів судові витрати в розмірі 992,40 грн на користь позивача. На підставі\~викладеного та

Outcome: approved