Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-05 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовною заявою до відповідачки про стягнення компенсації за несвоєчасну сплату заробітної плати. В обґрунтування\~позовних вимог\~посилається на\~те,\~що в\~період з\~15\~серпня 2018\~року по\~07\~березня 2022\~року вона\~перебувала в\~трудових відносинах\~з відповідачкою\~по справі\~та працювала\~на посаді\~помічника продавця.\~07\~березня 2022\~року відповідачка\~в усній\~формі повідомила\~про звільнення.\~При цьому,\~копію наказу\~про звільнення\~їй вручено\~не було.\~За період\~роботи з\~15\~серпня 2018\~року по\~07\~березня 2022\~року вона\~жодного разу\~не була\~у відпустці\~та при\~звільненні компенсація\~за невикористану\~відпустку сплачена\~їй не\~була.\~Також відповідачка\~не сплатила\~заробітну плату\~й за\~2022\~рік та\~не сплатила\~відповідні страхові\~внески.\~Крім того, в день\~звільнення їй\~не було\~видано трудову\~книжку.\~Після звільнення\~вона неодноразово\~особисто,\~телефонним зв`язком\~та в\~письмовій формі\~зверталась до\~відповідачки з\~вимогою припинити\~трудові відносини\~та повернути\~їй трудову\~книжку,\~проте,\~такі звернення\~залишились без\~задоволення.\~Згідно довідки\~з пенсійного\~фонду ОК-5,\~відповідачка взагалі\~не виплатила\~заробітну плату\~за 2022\~рік та\~не сплатила\~страхові внески\~за січень,\~лютий та\~березень місяць,\~а також\~не здійснила\~нарахування та\~виплати за\~невикористану відпустку.\~У зв`язку\~з тим,\~що відповідачка\~провела розрахунок\~по заробітній\~платі в\~грудні 2021\~року і\~на момент\~звернення до\~суду з\~позовом \~не сплатила\~заборгованість,\~яка виникла\~з січня\~2022\~року,\~а,\~отже,\~до моменту\~звернення до\~суду пройшло\~90\~робочих днів,\~то з\~відповідачки необхідно\~стягнути компенсацію\~за несвоєчасно\~виплачену заробітну\~плату -\~середній заробіток\~за час\~затримки в\~розрахунку,\~який на\~момент звернення\~до суду\~складає 208 грн. 00 коп. (середньоденний заробіток) х 90 (робочі дні) = 18\~720 грн. 00 коп., яку вона й просить стягнути на свою користь. Крім цього, просить суд стягнути з відповідачки суму в розмірі 6\~743 грн. 00 коп. за невикористану відпустку. Також, просила суд зобов`язати відповідачку сплатити страхові внески за період січень, лютий та березень 2022 року, а також зобов`язати останню видати їй трудову книжку. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2022 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.16-17). Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.\~ Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, своїм правом, визначеним ст.178 ЦПК України, не скористалась, будь-які заяви чи клопотання на адресу суду не надала. Конверт, який був направлений за адресою її місця проживання та перебування, повернувся до суду з відміткою «за закінченням строку зберігання» (а.с.16-17). Крім цього, відповідачку про розгляд справи було повідомлено на офіційному сайті «Судової влади», однак, будь-які заяви чи клопотання на адресу суду від неї не надходили (а.с.18). Згідно ч.8\~ст.178 ЦПК України,\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.8\~ ст.178 ЦПК України,\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зважаючи на ці обставини, суд керується\~ ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року, яка, згідно з частиною першою\~статті 9 Конституції України,\~є частиною національного законодавства України та визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені\~ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, з урахуванням факту неподанням відповідачем відзиву та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням\~ст.280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Згідно ст.13 ЦПК України, \~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим, відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу\~ст.81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що між сторонами наявний трудовий спір. Так, в період з 15 серпня 2018 року по 07 березня 2022 року сторони перебували в трудових відносинах. Як вбачається з викладених вимог та долучених доказів на їх підтвердження, в день звільнення з позивачкою розрахунок по заробітній платі проведено не був (а.с.8-9). Відповідно ч.1 ст.21 ЗУ " Про оплату праці",\~працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України, ч.1\~ст.24 ЗУ " Про оплату праці", заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з \~ст.116\~КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до\~ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи вищевикладене, а також враховуючи той факт, що відповідачкою повний розрахунок з позивачем при звільненні не було проведено, чим порушені вимоги, передбачені\~ст.116 КЗпП України, відповідно до ст.ст.116, 117 КЗпП України,\~згідно заявлених позовних вимог, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні складає 18\~720 грн. 00 коп. (із розрахунку: 208 грн. 00 коп. х 90 робочих днів), суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити. Крім цього, позивачкою заявлена вимога щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку в розмірі 6 743 грн. 00 коп. Як зазначено в ч.1 ст.24 ЗУ «Про відпустки», у разі звільнення працівника, йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Згідно пункту 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Враховуючи, що сумарний заробіток позивачки за 2021 рік становить 54\~250 грн. 00 коп. з кількістю 354 днів (з вирахуванням 11 святкових днів), та 44 дні невикористаної відпустки, то сума компенсації на невикористану відпустку складає 6 743 грн. 00 коп. (з наступного розрахунку: 54 250 грн. 00 коп. : 354 дні = 153 грн. 25 коп.; 153 грн. 25 коп. х 44 дні = 6 743 грн.00 коп.), яка і підлягає стягненню з відповідачки на користь позивачки. Що стосується інших заявлених позовних вимог, то суд вважає за необхідне їх також задовольнити, виходячи з наступного. У відповідності до\~ст.47 КЗпП України,\~ власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Положеннями\~ст.76 ЦПК України\~встановлено, що доказами у цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до\~ ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Крім того, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин на які він посилається в своїх позовних вимогах, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення чи відмови у задоволенні позову. Статтею 5 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV(1058-15) (далі - Закон України № 1058-IV) регулюються відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів на ці правовідносини може поширюватися лише у випадках, передбачених цим Законом (1058-15), або в частині, що йому не суперечить. Виключно цим Законом (1058-15) визначаються: принципи та структура системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; перелік платників страхових внесків, їх права та обов`язки; порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків; стягнення заборгованості за цими внесками. Пунктом першим\~ ст.11 Закону України № 1058-IV\~(1058-15) установлено, що загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають особи, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях, в об`єднаннях громадян, у фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності та інших осіб (включаючи юридичних та фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент) на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством. Згідно з п.1\~ст.14 Закону України № 1058-IV\~(1058-15), страхувальниками цих осіб є їх роботодавці, які, відповідно до частини 1\~статті 15 цього Закону\~(1058-15) є платниками страхових внесків та зобов`язані, на підставі пункту 6 частини другої\~статті 17 зазначеного Закону\~(1058-15) нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески. У\~статті 18 Закону України № 1058-IV\~(1058-15) зазначено, що страхові внески є цільовим загальнообов`язковим платежем, який справляється на всій території України в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до Основ законодавства, загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає надання соціального захисту, що включає матеріальне забезпечення громадян у разі хвороби, повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у похилому віці та в інших випадках, передбачених\~законом, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати страхових внесків власником або уповноваженим ним органом, громадянами, а також бюджетних та інших джерел, передбачених законом. Згідно Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України, страхувальник ФОП [PERSON] здійснювала відрахування із заробітної плати застрахованої особи, однак, відомості за період січень - березень 2022 року відсутні. За таких обставин, ФОП [PERSON] зобов`язана нарахувати та сплатити страхові внески за працівника [PERSON] до Пенсійного фонду України та Міністерства доходів і зборів за період січень-березень 2022 року, оскільки дані вимоги є обов`язковими до виконання. Відповідно до ч.1 ст.47\~КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунку строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Таким чином, враховуючи ту обставину, що в день звільнення позивачці належно оформлену трудову книжку видано не було, суд приходить до висновку, що відповідача слід зобов`язати вчинити дані дії, шляхом видачі трудової книжці позивачці по справі. Частинами першою-другою\~статті 141 ЦПК України\~ передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові\~витрати\~покладаються\~на відповідача. Відповідно ст.141 ЦПК України,\~ якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому суд вважає, що, оскільки позивач за подання позову звільнена від сплати судового збору, відповідно до Закону України "Про судовий збір", з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп. судового збору. На підставі ст.ст.\~24,\~38,\~47,\~48,\~265 КЗпП України, ч.3\~ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ст.ст.5,\~11,\~18 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування",

Outcome: approved