Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтуванні позовних вимог посилався на те, що його мати [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 12.01.2021 року, серія [NUMBER] . Позивач [PERSON] протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, прийняв спадщину після смерті своєї матері. [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтв про право на спадщину від 01.11.2011 року №3073 та 3075 належить 41 проста бездокументарна іменна акція по частині кожному, що підтверджується випискою про стан рахунку в цінних паперах від 22.02.2023 року. 04.03.2023 року позивач звернувся до державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвої Н.С. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після [PERSON] , яка померла [INFO] . Утім, постановою державного нотаріуса від 04.03.2023 року позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у зв`язку з тим, що акції є неподільними та нотаріус не може поділити 41 акцію на двох і відповідно не може визначити ідеальні частки у праві власності на цінні папери [PERSON] та [PERSON] . Тому, посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд визнати за [PERSON] право власності на 20 простих іменних акцій Акціонерного товариства «Дніпропетровський стрілочний завод», номінальна вартість однієї акції 10 гривень 50 копійок. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив слухати справу у його відсутності, про що надав до суду письмову заяву. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, у якій просив суд розглянути справу за його відсутності, позов визнав та проти його задоволення не заперечував. Представник третьої особи Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори просив розглянути справу у його відсутності та ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства, про що надав письмову заяву. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання усіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та копію спадкової справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є синами [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с.10, 11,). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 12.01.2021 року, серія [NUMBER] (а.с.6). На час смерті [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою №14/5-6854 від 11.05.2021 року, виданою Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР (а.с.48 зворот). [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтв про право на спадщину від 01.11.2011 року №3073 та 3075 належить 41 проста бездокументарна іменна акція по частині кожному (номінальна вартість однієї акції 10 гривень 50 копійок) Акціонерного товариства «Дніпропетровський стрілочний завод», що підтверджується випискою про стан рахунку в цінних паперах від 22.02.2023 року (а.с.7,8,9). Після смерті [PERSON] Четвертою дніпровською державною нотаріальною конторою відкрита спадкова справа №311/202 (а.с.38-85). Позивач [PERSON] звернувся до державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвої Н.С. із заявою від 04.03.2023 року про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.83 зворот). Утім, постановою державного нотаріуса від 04.03.2023 року позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у зв`язку з тим, що акції є неподільними та нотаріус не може поділити 41 акцію на двох і відповідно не може визначити ідеальні частки у праві власності на цінні папери [PERSON] та [PERSON] (а.с.84). Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Відповідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом; якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна; співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. У постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі №6-2962цс16 зазначено, що аналіз норм статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України свідчить про те, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно, в тому числі нерухоме (право володіння, користування), а з моменту оформлення права власності на нерухоме майно набуває і право розпорядження ним. Як передбачено ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно із ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до положень ч.1 ст.1270 ЦК України встановлено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Разом із тим ч. 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частиною 1 статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року N 7 у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Відповідно до ст. 9 ЗУ «Про ринки капіталу та організовані товарні ринки» акція є неподільною. Порядок реалізації прав співвласників акції (акцій) визначається Цивільним кодексом України та законом, що регулює питання створення, діяльності та припинення акціонерних товариств. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 570/997/19 (постанова від 16.06.2021 року) виклав правовий висновок відповідно до якого визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про право особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач [PERSON] не заперечує проти того, щоб частка акцій Акціонерного товариства «Дніпропетровський стрілочний завод», яка належить відповідачу [PERSON] становила в кількості 21 (двадцяти однієї) штуки, номінальна вартість однієї акції 10 гривень 50 копійок. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Так, згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, тому вважає визнати за [PERSON] право власності на 20 простих іменних акцій Акціонерного товариства «Дніпропетровський стрілочний завод» (номінальна вартість однієї акції 10 гривень 50 копійок), в порядку спадкування за законом після [PERSON] , померлої [INFO] . Витрати по справі суд вважає покласти на рахунок сторони, що їх понесла.

Outcome: approved