Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-26 00:00:00

У серпні 2020 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа Третя Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування, уточнивши яку 03.06.2021 року, просила: -визнати за нею, [PERSON] , право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , на майно, що залишилось після його смерті; -встановити факт постійного проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] ; -визнати за нею, [PERSON] , право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , що померла [INFO] на частину майна, що залишилось після її смерті; -судові витрати у виді сплаченого судового збору в розмірі 2\~394,00 грн. та судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4\~000,00 грн. покласти на відповідача. В обґрунтування позову зазначено, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , який 06.06.1995 року склав заповіт, відповідно до якого житловий будинок з господарчими будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , він заповів своїм дітям: 57/100 частин позивачу [PERSON] , а 43/100 частин синові [PERSON] . Заповіт було посвідчено 06.06.1995 року державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Саплахід К.Г. та зареєстровано в реєстрі за №3-1485. Згодом, 22 січня 2008 року позивач звернулась до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька. 31.01.2008 року із такою ж заявою до нотаріальної контори звернувся відповідач [PERSON] . Нотаріусом було заведено спадкову справу №31/2008, проте свідоцтво про право на спадщину сторони не отримали, оскільки дійшли згоди та вирішили оформлювати спадщину після смерті матері - [PERSON] , яка була зареєстрована на момент смерті батька у спірному будинку. Через місяць після смерті батька, [INFO] у матері стався інсульт, а через 8 місяців у травні 2008 року у матері позивача стався гострий інфаркт міокарда, після якого останню паралізувало, а тому в подальшому нею беззаперечно повинен був хтось опікуватись. Після лікарні позивач забрала матір до себе, оскільки вона більше не могла самостійно жити та обслуговувати себе. Отже, до самої смерті [PERSON] жила разом із позивачкою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , без реєстрації. Факт того, що матір позивача проживала разом із нею починаючи з 2008 року і по день смерті підтверджують свідки - сусіди та сімейний лікар, який здійснював медичне обслуговування на підставі декларації, укладеної за місцем проживання в міській лікарні №7 м.Дніпра. [INFO] померла [PERSON] . В листопаді 2018 року позивач знову звернулась до нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька, однак отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії через відсутність у позивача правовстановлюючого документу на спадковий будинок. Правовстановлюючі документи наявні у рідного брата відповідача [PERSON] , який відмовляється їх надати до нотаріальної контори, оскільки не бажає будь-яким чином оформлювати спадщину. Крім іншого, відповідач чинить перешкоди позивачу не тільки в отриманні свідоцтва про право на спадщину, а й в праві доступу до будинку, частину якого позивач вважає, що вона успадкувала. Мирним шляхом врегулювати спір щодо оформлення права на спадщину у сторін не вийшло, оскільки відповідач вважає, що весь будинок без виключення належить йому, не зважаючи на заповіт складений їх батьком, у зв`язку із чим позивач вимушена звернутись до суду за захистом свого порушеного права. Позивач та її представник адвокат Василенко І.А. у судове засідання не з`явились, від адвоката на електронну пошту суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та за відсутності позивача, у заяві адвокат підтримала уточнену позовну заяву та наполягала на її задоволенні в повному обсязі (том 2, а.с.29). Відповідач та його представник адвокат Сорока Т.В. у судове засідання не з`явились, адвокат надала на адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутності, заперечувала проти задоволення позову та наполягала на відмові у задоволенні позовних вимог (том 2, а.с.42). Крім того, представник відповідача адвокат Сорока Т.В. у встановлений судом строк надала суду відзив на позовну заяву, у якому не погодилась із заявленими позовними вимогами та зазначила суду, що спірну будівлю, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , батько заповів своїм дітям: 57/100 частин позивачці, а 43/100 частини відповідачу. Зазначений житловий будинок належав їхньому батькові на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 31.05.1995 року. Проте, представник відповідача наголошує суду на тому, що спірне домоволодіння є спільною сумісною власністю подружжя померлих батьків, а саме [PERSON] та [PERSON] , які уклали шлюб 24.10.1963 року. Після укладання шлюбу 15.04.1964 року подружжям придбаний зазначений вище житловий будинок. Таким чином з урахуванням того, що житловий будинок є спільним сумісним майном подружжя, кожному з них належить лише по частини придбаного в період шлюбу майна. Тому, після смерті батька позивач та відповідач могли отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом: позивач на 57/200 частини домоволодіння, а відповідач на 43/200 частини домоволодіння, оскільки частина спірного домоволодіння належала їх матері [PERSON] , що ніким із родини ніколи не оскаржувалось і не ставилось від сумнів. Після смерті матері відповідач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у зв`язку із чим було заведено спадкову справу №93/2019, а позивач із такою заявою після смерті матері не зверталась. Таким чином, відповідач вважає, що позовні вимоги можуть бути задоволені частково у розмірі 57/200 частин, а не 57/100 частини житлового будинку, як спадщина що відкрилась після смерті батька. Третя особа у судове засідання не з`явилась, від представника останньої неодноразово на адресу суду було надіслано заяву про розгляд справи за їх відсутності у зв`язку із виробничою завантаженістю. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вислухавши думку учасників справі, свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Судом встановлено та свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 28.12.1963 року Красногвардійським районним РАЦС м.Дніпропетровська, підтверджується, що [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] та [PERSON] (том 1, а.с.6). При укладанні шлюбу з [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданим 21.06.1985 року відділом РАЦС Ленінського району м.Дніпропетровська (том 1, а.с.6). Як вбачається зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 15 серпня 2007 року відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, [PERSON] помер [INFO] у віці 72 роки про що в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис №6382 (том 1, а.с.5). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 31 серпня 2018 року Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у віці 81 років про що 31.08.2018 року складено відповідний актовий запис №1635 (том 1, а.с.5 на звороті). За заповітом, посвідченим 06 червня 1995 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Саплахід К.Г., [PERSON] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] , на випадок його смерті зробив таке розпорядження: «з належного мені житлового будинку з господарчими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , 57/100 частин я заповідаю [PERSON] , а 43/100 частин я заповідаю [PERSON] » (том 1, а.с.4). Із Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя №00028098235 від 08 жовтня 2020 року вбачається, що 24 жовтня 1963 року Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області складено актовий запис №399, яким зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (том 1, а.с.52). Як вбачається зі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 31.05.1995 року, виданого Виконкомом Красногвардійської ради народних депутатів на підставі рішення №486 від 24.06.1983 року замість договору купівлі-продажу від 15.04.1964 року, що зареєстрований в Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації за №50 у реєстровій книзі №582 від 31.05.1995 року, житловий будинок з прилеглими до нього будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , дійсно належить громадянину [PERSON] на праві особистої власності (том 1, а.с.9). 06 січня 1995 року Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації Дніпропетровського облвиконкому складено технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду, що розташований за адресою: [ADDRESS] , відповідно до якого інвентаризаційний номер будинку 4395 (к6\~716), реєстровий номер 47-36 (582-50), у якому власником зазначено [PERSON] із долею в цілому (том 1, а.с.10-12). З матеріалів справи вбачається, що 13.03.1986 року була почата Домова книга за формою №18 для прописки громадян, які проживають за адресою: [ADDRESS] (том 1, а.с.53-55). У вищевказаній домовій книзі значаться зареєстрованими: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Судом встановлено, що після смерті [PERSON] , [INFO] , Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №31/2008 (том 1, а.с.108-147); після смерті [PERSON] , [INFO] , заведено спадкову справу №93/2019 (том 1, а.с.79-107). Як вбачається із копії спадкової справи №31/2008, наданої Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою на виконання ухвали суду, 22 січня 2008 року [PERSON] звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька [PERSON] (том 1, а.с.109); 31 січня 2008 року [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька [PERSON] (том 1, а.с.111); постановою від 10.01.2020 року державним нотаріусом Янковою І.В. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 57/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після померлого [INFO] батька [PERSON] (том 1, а.с.127). Як вбачається із копії спадкової справи №93/2019, наданої Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою на виконання ухвали суду, 11 лютого 2019 року [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] (том 1, а.с.80); постановою від 09 жовтня 2020 року державним нотаріусом Янковою І.В. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку, що за адресою: [ADDRESS] , право власності на який набуто під час зареєстрованого шлюбу із [PERSON] , померлою [INFO] , та [PERSON] , померлим [INFO] , у зв`язку із тим, що неможливо визначити склад спадкового майна після померлої [PERSON] (том 1, а.с.106). Крім того, у матеріалах спадкових справ №93/2019 та №31/2008 міститься довідка видана 04.12.2018 року Головою квартального комітету [PERSON] згідно якої померлий [PERSON] , [INFO] , з 28.04.1964 року і по день смерті дійсно був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , і станом на 12.08.2007 року разом із ним були зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (том 1, а.с.113 на звороті); довідка №1008 видана 04.12.2018 року Головою квартального комітету Бондаренко А.А., з якої вбачається, що [PERSON] дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та до складу зареєстрованих входять: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (том 1, а.с.114); та лист Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради №14/5/6876 від 01.07.2019 року у якому зазначено, що [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] .04.1964 року до дня смерті [INFO] , до складу зареєстрованих осіб за вищезазначеною адресою на день смерті [PERSON] також входять: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (том 1, а.с.90). Також судом була досліджена довідка про отримання (неотримання) допомоги від 20.03.2018 року №969 видана Управлінням соціального захисту населення Чечелівської районної у місті Дніпрі ради відповідно до якої [PERSON] , що зареєстрована та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , з 26.12.2016 року по теперішній час (20.03.2018 року) призначено допомогу на утримання [PERSON] , [INFO] (том 1, а.с.167). Згідно виписного епікризу Багатопрофільної лікарні №4, хворій [PERSON] , яка надійшла у «ГЦХС, ГКМБ 4» 12.07.2007 року зі скаргами на біль, встановлено діагноз «атеросклероз,окклюзия артерій б/п сегмента слева. Ишемия левой н/конечности 2ст.». Крім того, на підтвердження своєї позиції та факту того, що [PERSON] проживала та перебувала на утриманні у позивача, останньою було надано суду: виписку з історії хвороби №5086 від 26.05.2008 року (том 1, а.с.168 на звороті); виписку з історії хвороби №Е12015 виданої Комунальним закладом «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І.Мечникова» (а.с.169); виписний епікриз №6074 (а.с.170); виписний епікриз №448 виданий Міською лікарнею №7 м.Дніпропетровська (а.с.171); виписний епікриз №3990 виданий Міською лікарнею №7 м.Дніпропетровська (а.с.172); виписний епікриз №7853 виданий Міською лікарнею №7 м.Дніпропетровська (а.с.173); виписний епікриз №2117 виданий Міською лікарнею №7 м.Дніпропетровська (а.с.174); виписний епікриз №4234 виданий КУ «ДКОСМП» ДОС» м.Дніпропетровська (а.с.175); виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 25.01.2014 року за формою №027/о (а.с.176); виписний епікриз №7115 виданий КУ «ДКОСМП» ДОС» м.Дніпропетровська (а.с.177); виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №4951/8588 від 29.05.2015 року за формою №027/о видана Комунальним закладом «Дніпропетровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпропетровською обласної ради» (а.с.178); виписний епікриз №1056/2765 виданий 26.02.2016 року КУ «ДКОСМП» ДОС» м.Дніпропетровська (а.с.179); виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №5884 від 28.09.2016 року за формою №027/о видана Комунальним закладом «Дніпропетровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпропетровською обласної ради» (а.с.180). Розглядаючи позовну вимогу про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті батька, суд виходить з наступного. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року. Суд встановив, що спірне майно придбана [PERSON] за свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок від 31.05.1995 року, виданого Виконкомом Красногвардійської ради народних депутатів на підставі рішення №486 від 24.06.1983 року замість договору купівлі-продажу від 15.04.1964 року, що зареєстрований в Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації за №50 у реєстровій книзі №582 від 31.05.1995 року. Оскільки спірне майно придбано до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи підлягають застосуванню положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Згідно зі статтею 22 КпШС України (чинного на час придбання спірної квартири), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує допоки не спростована. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя. Оскільки спірне майно придбано [PERSON] під час перебування з [PERSON] у шлюбі, та протилежного не доведено, суд дійшов висновку, що вказане майно було спільним сумісним майном подружжя. Звертаючись до суду із позовом [PERSON] зазначила суду, що вона є спадкоємицею за заповітом після смерті батька [PERSON] , якому на праві особистої власності належав спірний будинок в цілому, а тому вона має успадкувати 57/100 частин домоволодіння. Однак, суд не може погодитись із таким висновком позивача. Так, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 12611265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України). Статтею 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Як вбачається з матеріалів справи батько позивача [PERSON] за життя склав заповіт, відповідно до якого заповів належний йому будинок своїм дітям: 57/100 частини [PERSON] та 43/100 частини [PERSON] . Розглядаючи вимогу позивача, суд звертає увагу на те, що [PERSON] заповів за життя своїм дітям належну йому частку спірного житлового будинку, а не весь будинок, а тому видача свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом на весь будинок є неправомірною. Відповідно до частин першої та другої статті 71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Згідно з підпунктом 4.21 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому Наказ Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи. Отже, потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного із подружжя. Після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майном, не входить до складу спадщини. Отже, той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, після смерті чоловіка [PERSON] не зверталась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, тобто померла [PERSON] погодилася на розпорядження її чоловіком частиною будинку, яка належала йому на праві спільної сумісної власності подружжя. Виходячи з вищезазначеного, [PERSON] відмовилась від одержання свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку, як дружина, після смерті свого чоловіка, однак остання не відмовлялася від свого права власності на 1/2 частку спірного будинку, яка належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя. Крім того, думка позивача про те, що її мати за життя не скористалась своїм правом на виділення частки у спільному майні подружжя, не звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні, що свідчить про визнання нею належності майна особисто спадкодавцю, є помилковими, оскільки звернення до нотаріуса із відповідною заявою про видачу свідоцтва є правом, а не обов`язком другого з подружжя. Неподання такої заяви не позбавляє другого із подружжя його права власності на частку у спільному майні подружжя. За встановленими у справі обставинами, належність спірного майна на праві спільної сумісної власності подружжю [PERSON] ніхто не оспорював. Відповідно, матері позивача належала 1/2 частини спірного майна як частка у спільному сумісному майні подружжя, і зі смертю чоловіка позивача, її право власності на цю частину майна не припинилось. За змістом статті 347 ЦК України, особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 30 квітня 2020 року у справі № 544/555/17 (провадження № 61-40552св18), від 06 травня 2020 року у справі № 758/384/17 (провадження № 61-37911св18), від 08 квітня 2020 року у справі № 130/2319/17-ц (провадження № 61-17641св19). Отже, суд дійшов висновку, що позивач має право на визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] на майно, що залишилось після його смерті, а саме частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у частках вказаних в заповіті померлого, у зв`язку із чим, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в цій частині. Щодо вимог позивача про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем, суд зазначає наступне. Як зазначено у ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у ч.3,4 ст.1268, ст.1269 ЦК України. З положень ч.3 ст.1268 ЦК України вбачається, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Дослідженими судом матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] хоча і була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , проте з 2008 року по день смерті остання фактично проживала та перебувала на утриманні у своєї доньки [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Вищезазначене підтверджує також допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , яка зазначила суду, що є сімейним лікарем та саме з нею [PERSON] укладала декларацію; у [PERSON] був інсульт та у 2008 році стався інфаркт, після чого за нею весь час доглядала донька; лікар [PERSON] постійно здійснювала супровід пацієнта [PERSON] та була викликана 30.08.2018 року для констатації смерті [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Крім того, допитана у якості свідка, [PERSON] розповіла суду, що була сусідкою та перукарем [PERSON] , остання дуже хворіла, в неї стався інсульт, потім інфаркт після чого за нею доглядала її донька. [PERSON] , допитана у якості свідка, у судовому засіданні повідомила, що сторони по справі є її сусідами, вона їх знає з 1970 року; знає, що донька [PERSON] доглядала за своєю матір`ю після того як у останньої трапився інсульт та займалась її похованням саме вона; свідок періодично відвідувала [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Покази свідків в судовому засіданні є логічними, послідовними, взаємоузгодженими між собою, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками, даних про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, крім того, показання свідків об`єктивно підтверджуються зібраними та дослідженими у справі доказами. Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з правилами ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст. 29, ч. 1 ст. 1221 ЦК України. Згідно ст. 315 ЦПК України в судовому порядку встановлюються факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року, справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звернулась до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Саме постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є підставою для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину, а не лише реєстрація місця його проживання за адресою місця проживання спадкодавця. Згідно до ст. 1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце перебування особи це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. За змістом п. п. 3.21., 3.22. глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. На підставі показань свідків та проаналізованих письмових доказів судом встановлено, що заявниця проживала разом зі своєю матір`ю - спадкодавцем більш як два роки до дня смерті останньої, за місцем постійного проживання [PERSON] , куди [PERSON] переїхала жити у зв`язку з необхідністю постійного догляду за нею. Вони під час спільного проживання мали відносини притаманні сім`ї, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки матері та дочки. З урахуванням чого, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог [PERSON] в частині встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та відповідно задоволенні позовних вимог в цій частині. При прийнятті рішення щодо задоволення позову в цій частині суд керується також правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 10.01.2019 року по справі №484/747/17 згідно якого, реєстрація спадкодавця за останнім його місцем проживання, зокрема за місцем проживання спадкоємця, не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо такі обставини підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів. Щодо позовних вимог про визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] на частини майна, що залишилось після її смерті, суд виходить з наступного. У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обґрунтованим. Здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд дійшов висновку, що заявляючи вимоги про визнання права власності на частку у спадковому майні після смерті матері [PERSON] , позивачем передчасну заявлено зазначену вимогу. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду Украйни від 30.05.2005 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Так, з копії спадкової справи №93/2019 заведеної 11 лютого 2019 року після смерті [PERSON] , судом вбачається, що із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину позивач [PERSON] не зверталась та відповідно останньою не було отримано постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, позивач не позбавлена можливості, як спадкоємець за законом звернутися до нотаріальної контори із заявою щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за померлою матір`ю [PERSON] , що у свою чергу виключає можливість суду у вирішенні і розгляду вимог позивача в цій частині. Відповідно до ст. 12 та ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволення позовних вимог, в частині визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , у зв`язку з їх передчасністю. При цьому, при винесенні рішення суд керується ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 6 та ст. 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Щодо вимог про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Підсумовуючи можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Верховний Суд у своїй Постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу було надано суду ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АЕ №1032564 з якого вбачається, що 15 грудня 2019 року між [PERSON] та адвокатом Василенко Ілоною Анатоліївною було укладено договір про надання правової допомоги/доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги №12/2019 від 15 грудня 2019 року (том 1, а.с.26). Проте, за відсутності передбачених законом документів, не можна достовірно встановити, що фактично позивачу надавалась адвокатом правова допомога у зазначеній цивільній справі, оскільки суду не було надано належних та достовірних доказів, в розумінні ст.ст.77,79 ЦПК України, а саме, не надано квитанції до прибуткового касового ордеру із зазначенням суми сплачених витрат, розрахунку із зазначенням часу, який був витрачений на виготовлення документів правового характеру, а також дані щодо фактично понесених і документально підтверджених витрат на правову допомогу, зокрема акту приймання-передачі наданих послуг, окрім того, суд зазначає, що документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки) суду також надано не було, що унеможливлює встановити, що заявлені витрати були дійсно понесені позивачем саме у зв`язку із представництвом її інтересів у суді за даною цивільною справою. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів понесення останньою витрат на правову допомогу, у зв`язку з чим, заявлені витрати на професійну правничу допомогу не підлягають відшкодуванню, а тому, вимоги, в цій частині, задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволенні частково, то з відповідача на користь позивача слід стягнути, з урахуванням заявлених позивачем сум до стягнення, судовий збір у розмірі 2394,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial