Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

Представник позивачки Скалецький В.А. , який діє від імені та в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 08.02.2022 позивачку було прийнято на посаду начальника планово-економічного відділу ТОВ «Демурінський ГЗК» на підставі наказу № 95к від 07.02.2022, 19.04.2023 її було звільнено з займаної посади згідно п.1 ст.36 КЗпП України на підставі наказу № 173к від 18.04.2023. В день звільнення 19.04.2023 відповідач вручив їй письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні. Відповідно до наведеного повідомлення відповідач мав у день звільнення виплатити позивачці нараховану їй заробітну плату за лютий-квітень 2023 року, з урахуванням компенсації за 29 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 08.02.2022 по 19.04.2023 на загальну суму 65 866,50 грн., з яких 19 585,65 грн. - сума, що підлягала виплаті за лютий 2023 року, 15 327,90 грн. - сума, що підлягала виплаті за березень 2023 року, 30 952,95 грн. - сума, що підлягала виплаті за квітень 2023 року. Проте, в порушення ст.116 КЗпП України, роботодавець не виплатив належні їй кошти, що призвело до виникнення заборгованості на суму 65 866,50 грн. 24.04.2023 позивачка подала заяву з проханням негайно виплатити нараховані їй при звільненні суми та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, проте відповідач на день звернення з цим позовом до суду не виплатив заборгованість по заробітній платі і не надав будь-якої відповіді за результатами розгляду її звернення. Позивачка вважає, що така бездіяльність відповідача порушує її трудові права та суперечить ч.1 ст.47 КЗпП України, якою передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст.116 цього кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Як вбачається з повідомлення ТОВ «Демурінський ГЗК» від 19.04.2023 між позивачкою та відповідачем відсутній спір про розмір сум, належних позивачці при звільненні, оскільки відповідач підтверджує всі нараховані до виплати суми заробітної плати позивача за лютий-квітень 2023 року, з урахуванням компенсації за 29 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 08.02.2022 по 19.04.2023. Середня заробітна плата позивачки, відповідно до заробітної плати за останні два відпрацьованих місяці, становить: за лютий 2023 року - 24 330,00 грн., березень 2023 року - 19 040,87 грн., що разом складає 43 370,87 грн. (24 330,00 грн.+19 040,87 грн. = 43 370,87 грн.) поділеної на кількість робочих днів за ці два місяці 38 (20+18=38 днів). 43 370,87 грн./38 днів=1 141,34 грн. Таким чином на день звернення з позовом до суду позивачці не виплачені всі належні їй при звільненні суми (заробітна плата за фактично відпрацьований час в лютому-квітні 2023 року та суму компенсації за дні невикористаної щорічної основної відпустки), а тому на теперішній час неможливо здійснити розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Просить стягти з відповідача на користь позивачки заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 65 866,50 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день винесення рішення включно. Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 05.05.2023 у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін, сторонам роз`яснені їх процесуальні права та обов`язки. 19.06.2023 представник відповідача Діордієв О.С. надав відзив на позовну заяву, в якому заперечуючи проти позовних вимог зазначив, що [PERSON] в період з 27.03.2023 по 05.04.2023 знаходилась на лікарняному по догляду за дитиною, що відображено у розрахунковому листку позивачки за квітень 2023 року. Згідно діючого законодавства України, допомога по тимчасовій непрацездатності по догляду за хворою дитиною нараховується роботодавцем та виплачується після отримання коштів від Пенсійного фонду України. На дату подачі відзиву з ПФУ на рахунок відповідача не надходили кошти, так як у зв`язку зі зміною права власності в статутному капіталі та керівництва відповідача, знищенням бухгалтерського обліку попереднім керівництвом була відсутня можливість подати заяву-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми страхових виплат за їх видами. Відповідно до наданого позивачкою повідомлення у зв`язку зі звільненням борг за підприємством на дату звільнення складає 60 296,60 грн, а не 65 866,50 грн., як зазначила позивачка. Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день винесення рішення включно, зазначив, що відсутня вина відповідача у невиплаті належних позивачу при звільненні сум, у строки зазначені в ст.116 КЗпП України, на підставі наступного. 03.02.3023 постановою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду України у судовій справі № 991/6606/22 було стягнуто в дохід держави 100% частки в статутному капітал ТОВ «Демурінський гірничо-збагачувальний комбінат». Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 24.02.23 № 168-р «Про визначення уповноваженого органу управління активами, стягнутими в дохід держави» на виконання рішення Вищого антикорупційного суду від 23.01.2023 у справі №991/6606/22, та постанови Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 03.02.23 у цій справі та відповідно до ч.3 ст.5-1 Закону України «Про санкції» Фонд державного майна визначено уповноваженим органом управління активами, в тому числі 100% частки в статутному капіталі ТОВ «Демурінський ГЗК». Крім того, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 24.02.23 № 168-р Фонд державного майна України зобов`язано забезпечити проведення у встановленому законом порядку державну реєстрацію активів, а також прав власності 100% частки в статутному капіталі ТОВ «Демурінський ГЗК» . На виконання рішення Вищого антикорупційного суду від 23.01.2023 та постанови Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 03.02.23 в управління Фонду державного майна прийнято 100% частку у статутному капіталі ТОВ «Демурінський ГЗК» До того ж, відповідно до постанови Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 03.02.23 стягнуто в дохід держави грошові кошти в сумі 14 417 285,60 грн., які знаходяться на рахунку відповідача, відкритому у АТ «Міжнародний резервний банк». Державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковленко В.А. відкрито виконавче провадження про стягнення в дохід держави грошові кошти в сумі 14 417 285,60 грн., які знаходяться на рахунку відповідача, відкритому у АТ «Міжнародний резервний банк» (постанова від 20.03.2023 ВП № [NUMBER]) та накладено арешт на грошові кошти відповідача, що містяться на відповідних рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів відповідача, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать ТОВ «Демурінський ГЗК» (постанова про арешт коштів боржника від 20.03.2023). Відповідно до ч.3 ст.65 ГК України, для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) безпосередньо або через уповноважені органи чи наглядова рада такого підприємства (у разі її утворення) призначає (обирає) керівника підприємства, який є підзвітним власнику, його уповноваженому органу чи наглядовій раді. За приписами п.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних унітарних підприємств, у яких не утворено наглядову раду, установ, організацій та господарських структур, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі, та в яких не утворено наглядову раду, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням їх вимог. З 09.01.2020 посаду генерального директора ТОВ «Демурінський ГЗК» займав [PERSON] . 20.02.2023 [PERSON] звернувся до Фонду державного майна із заявою щодо звільнення його з посади генерального директора ТОВ «Демурінський ГЗК» з 09.03.2023. Однак, Фонд державного майна України звільнив [PERSON] з посади генерального директора ТОВ «Демурінський ГЗК» тільки після проведення всіх реєстраційних дій по прийняттю ТОВ «Демурінський ГЗК» до сфери управління Фонду (наказ № 942 від 25.05.2023 «Про вирішення кадрових питань товариства з обмеженою відповідальністю «Демурінський гірничо-збагачувальний комбінат») 25.05.2023 наказом Фонду державного майна № 942 генеральним директором ТОВ «Демурінський ГЗК» призначено [PERSON], якого уповноважено надати відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про зміну керівника відповідача та прийняти справи з управління господарською діяльністю ТОВ «Демурінський ГЗК», матеріальні цінності, установчі документи та печатку Товариства. 05.06.2023 відповідні зміни було внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Таким чином, Держава в особі Фонду державного майна України встановила повний контроль над ТОВ «Демурінський ГЗК» і стала власником 100% частки в статутному капіталі відповідача. До того ж, на підприємстві відповідача було виявлено, що бухгалтерський облік по підприємству було знищено попереднім керівництвом, про що була подана заява про вчинення кримінального правопорушення вих. № 0.4/91 від 20.04.2023. Знищення бухгалтерського обліку попереднім керівництвом унеможливлює надання відповідачем до суду довідку про середню заробітну плату позивачки. На даний час, на підприємстві відповідача призначено нового керівника, затверджено зміни до статуту шляхом викладення його в новій редакції, ведуться роботи по відновленню бухгалтерського обліку та роботи по відновленню подачі всіх необхідних документів до ПФУ, здійснюються всі необхідні дії направлені на погашення заборгованості по заробітній платі. Таким чином, в трудових правовідносинах між позивачкою та відповідачем виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути (зміна права власності в статутному капіталі та керівництва відповідача, необхідністю зняття арешту з грошових коштів, відновлення бухгалтерського обліку тощо), та в період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин, був позбавлений можливості виконати зобов`язання щодо виплати заробітної плати та виплаті належних позивачці при звільненні сум, у строки зазначені в ст.116 КЗпП України. Тобто, вищевикладене свідчить про відсутність вини відповідача у невиплаті позивачці належних при звільненні сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України. Відповідач вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання щодо виплати належних позивачці при звільненні сум, у строки зазначені в ст.116 КЗпП України. Щодо вимоги позивачки про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20 000 грн., вважає що зазначена суму є неспівмірною із складністю цієї справи та наданими адвокатом Скалецьким В.А. обсягом послуг. Та не відповідають критерію реальності таких витрат, розумністю їх розміру. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити (а.с.74-80). 03.07.2023 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивачки Скалецький В.А. зазначив, що представник відповідача не навів будь-яких доводів та аргументів щодо відсутності у позивачки права отримати нараховані їй суми заробітної плати, які зазначені самим відповідачем в письмовому повідомленні про нараховані та виплачені позивачці суми при звільненні, яке відповідач вручив їй в день звільнення 19.04.2023, як і не надав доказів про сплату заборгованості, що свідчить про те, що заборгованість не погашена до теперішнього часу. Також, не надав розрахунків чому на дату звільнення борг складає 60 296,60 грн., а не 65 866,50 грн., а лише зазначає, що не підлягає оплаті на момент звільнення сума допомоги по тимчасовій непрацездатності по догляду за дитиною віком до 14 років в період з 27 березня 2023 року по 05 квітня 2023 року. Проте, відповідно до ч.1 ст.22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», страхова виплата у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту), гіг-контракту, іншого цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених законом, призначається та здійснюється за основним місцем роботи діяльності. Таким чином саме на відповідача покладено обов`язок призначити та виплатити позивачці страхову виплату у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, включаючи догляд за хворою дитиною віком до 14 років, а також здійснення контролю за своєчасністю здійснення цих страхових виплат. Як вбачається з розрахункового листка за квітень 2023 року відповідач, як страхувальник, прийняв рішення про виплату [PERSON] страхової виплати у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності на загальну суму 5 569,90 грн., проте не здійснив її. Представник відповідача стверджує, що станом на 16.06.2023 органами Пенсійного фонду України не перераховано на рахунок відповідача кошти для оплати страхових виплат позивачці, тому ці кошти їй не виплачені. Однак, відповідно до п.1 постанови Правління ПФУ від 21.12.2022 № 28-3 «Деякі питання фінансування для здійснення виплат та надання соціальних послуг, визначених законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», фінансування для здійснення страхових виплат, визначених цим законом, здійснюється централізовано Пенсійним фондом України на підставі заяв-розрахунків, що містять інформацію про нараховані застрахованим особам суми страхових виплат за їх видами. Таким чином, ТОВ «Демурінський ГЗК» мав можливість здійснити виплату страхових виплат позивачці до дня її звільнення 19.04.2023, якби в період з 06.04.2023 по 12.04.2023 подав до ГУПФУ відповідну заяву-розрахунок. Після передачі 100% частки в статутному капіталі ТОВ «Демурінський ГЗК» та визначення Фонду державного майна уповноваженим органом управління відповідача для позивачки не змінилися умови трудового договору і всі обов`язки ТОВ «Демурінський ГЗК», зокрема і щодо своєчасності виплати заробітної плати та всіх належних їй виплат в день звільнення, так як відповідно до ч.5 ст.36 КЗпП України, зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. Другою підставою відсутності вини роботодавця представник відповідача зазначає той факт, що на підставі постанови Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 03 лютого 2023 року у справі № 991/6606/22 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України накладено арешт на рахунки боржника. Але як вбачається з постанови про відкриття провадження та постанови про арешт коштів боржника від 20.03.2023 ВП [NUMBER], відповідно до наведеного рішення суду підлягають стягненню кошти ТОВ «Демурінський ГЗК» в сумі 14 417 285,60 грн., які знаходяться на рахунку № [NUMBER] відкритому у AT «Міжнародний резервний банк». Таким чином, виконавче провадження стосується стягнення конкретної суми коштів, які знаходились станом на день ухвалення постанови Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 03 лютого 2023 року в конкретній банківській установі на конкретному банківському рахунку. А отже стягненню та арешту не підлягають інші кошти ТОВ «Демурінський ГЗК», що знаходились і знаходяться на інших рахунках боржника, зокрема, відкритих в AT «ОЩАДБАНК». Враховуючи, що заробітна плата працівникам ТОВ «Демурінський ГЗК» перераховується на їх зарплатні картки з рахунків відповідача, відкритих в AT «ОЩАДБАНК», то накладення арешту на рахунок відкритий у AT «Міжнародний резервний банк», жодним чином не впливає на можливість відповідача виплатити заробітну плату позивачці. До того ж представником відповідача не надано жодних доказів, на підтвердження того, що ним подавалися до банку платіжні інструкції про виплату позивачу суми заробітної плати і вони були повернуті AT «ОЩАДБАНК» без виконання внаслідок арешту коштів на банківському рахунку. Третьою підставою відсутності вини роботодавця представник відповідача зазначає той факт, що теперішнього керівника Фонд державного майна призначив лише наказом № 942 від 25.05.2023 з 26.05.2023, однак обов`язок виплати заробітної плати працівникам відповідача жодним чином не залежить від того яким чином та за яких обставин проводиться зміна керівників відповідача органом управління. Четвертою підставою відсутності вини роботодавця, представник відповідача вказує знищення попереднім керівництвом бухгалтерського обліку підприємства, однак доказів на підтвердження цього не надав, як і не зазначив, які саме бухгалтерські документи були знищені. До того ж на момент звільненні позивачки бухгалтерська документація була в наявності для здійснення нарахування заробітної плати за лютий-квітень 2023, що підтверджується наданим позивачці повідомленням про нараховані та виплачені суми при звільненні. Вимоги відповідача про покладення витрат по сплаті судового збору на позивачку не ґрунтуються на нормах законодавства. Договором про надання правничої допомоги між клієнтом та адвокатом погоджена вартість послуг, виконання наданих послуг зафіксовано в актах приймання-передачі, а твердження представника відповідача про те, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню виключно у разі їх фактичної оплати та надання доказів здійснення такої оплати, не відповідає правовим позиціям Верховного суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, який дійшов висновку, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Договором про надання правової допомоги сторонами погоджено, що оплата юридичних послуг Пітлік А.А. здійснюється протягом дев`яносто днів після винесення рішення судом та набрання ним законної сили (а.с.89-101). В судовому засіданні представник позивачки Скалецький В.А. позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позові та у відповіді на відзив та просить позов задовольнити. Представник відповідача Діордієв О.С. в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача, просить справу розглядати за наявними в її матеріалах документами, в задоволенні позовних вимог просить відмовити (а.с.65-66). Вислухавши представника позивачки, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] у період з 08.02.2022 по 19.04.2023 перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Демурінський гірничо-збагачувальний комбінат» та працювала на посаді начальника планово-економічного відділу, що підтверджено копією її трудової книжки (а.с.9). Відповідно до копії наказу (розпорядження) № 173к про припинення трудового договору (контракту) від 18.04.2023, [PERSON] звільнена 19.04.2023 з займаної посади за п.1 ст.36 КЗпП України, угода сторін (а.с.10). Згідно копій розрахункових листків, які видані ТОВ ««Демурінський гірничо-збагачувальний комбінат», позивачці належить до виплати заробітна плата за лютий 2023 року в розмірі 19 585,65 грн., за березень 2023 року у розмірі 15 327,90 грн., за квітень 2023 року в розмірі 30 952,95 грн. (а.с.11), доказів виплати позивачці цих сум відповідачем не надано. Позивачкою [PERSON] направлялась заява відповідачу про надання довідки про розмір її середнього заробітку (а.с.12). На адвокатський запит представника позивачки Скалецького В.А. від 26.06.2023, Пенсійний фонд України повідомив, що електронні листки непрацездатності № 7339865-2013858383-1 на період з 27.03.2023 по 31.03.2023 (на 5 календарних днів) та № 7339765-2013976366-1 на період з 01.04.2023 по 05.04.2023 (на 5 календарних днів) [PERSON] сформовані ТОВ «Демурінський гірничо-збагачувальний комбінат» та станом на поточну дату знаходяться в статусі "Готовий до сплати", але роботодавцем застрахованої особи [PERSON] , через Єдиний державний вебпортал електронних послуг не було створено та надано до Пенсійного фонду України заяву-розрахунок, яка б містила інформацію про нараховані [PERSON] , як застрахованій особі, суми страхових виплат за період догляду за хворою дитиною з 27.03.2023 по 05.04.2023, тому фінансування для виплати страхових коштів застрахованій особі на рахунок товариства не здійснювалось (а.с.71). Відповідно до виконавчого листа № 991/6606/22 від 10.03.2023, виданого Вищим антикорупційним судом, стягнуто в дохід держави активи: грошові кошти в сумі 14 417 285, 60 грн., які знаходяться на рахунку [NUMBER] відкритому у AT «Міжнародний резервний банк», відкрито виконавче провадження № [NUMBER] від 20.03.2023 (а.с.86) та накладено арешт на кошти боржника (а.с.87). Наказом Фонду державного майна України припинено повноваження генерального директора ТОВ «Демурінський гірничо-збагачувальний комбінат» [PERSON] та призначено на посаду директора [PERSON] (а.с.83). Т.в.о керівника ТОВ «Демурінський гірничо-збагачувальний комбінат» Савчук І.Б. звертався до ВП № 1 Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області з заявою про вчинення кримінального правопорушення з приводу відсутності бухгалтерської документації (а.с.88). Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до положень ст.43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Як передбачено ч.1 ст.47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до приписів ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. З аналізу вказаних правових норм вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум. Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Як визначив Конституційний суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України та статей 1 та 12 Закону України «Про оплату праці», в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами, необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Згідно зі ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.20 своєї постанови №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Виходячи з положень п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року (з послідуючими змінами), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках чинних законодавством, календарних днів. Відповідно до ч.1 ст.183 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Таким чином, судом встановлено, що позивачка [PERSON] з 08.02.2022 до 19.04.2023 перебувала у трудових відносинах з відповідачем та обіймала посаду начальника планово-економічного відділу, однак під час роботи за період з лютого 2023 року по квітень 2023 року заробітну плату не отримувала, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 65 866,50 грн., в тому числі страхова виплата у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності по догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку в розмірі 5 569,90 грн., компенсація за 29 днів невикористаної щорічної основної відпустки становить 23 148,96 грн. В день звільнення позивачки - 19 квітня 2023 року відповідач виплату сум, що належали позивачці, не здійснив, що є грубим порушенням ч.1 ст.116 КЗпП України, і допустимих доказів на підтвердження сплати вказаних сум позивачці на час розгляду справи судом відповідачем не надано, тому, в межах заявлених вимог, позов в цій частині підлягає задоволенню, а вказана заборгованість стягненню з відповідача на користь позивачки. Доводи представника відповідача щодо обов`язку ПФУ виплатити позивачці страхову виплату у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності по догляду за дитиною, суд до уваги не приймає оскільки відповідачем не вчинялося будь-яких дій, направлених на створення та надання через Єдиний державний вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України заяви-розрахунку, яка б містила інформацію про нараховані [PERSON] , як застрахованій особі, суми страхових виплат за період догляду за хворою дитиною з 27.03.2023 по 05.04.2023, що відповідно позбавляє ПФУ можливості здійснити відповідне фінансування. Крім того, враховуючи, що на день винесення рішення заборгованість по заробітній платі позивачці залишається не виплаченою, підлягають задоволенню вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.04.2023 по день винесення рішення - 11.07.2023 в розмірі 67 339 грн. 06 коп. (59 робочих днів х 1 141, 34 грн. (середньоденна заробітна плата виходячи з заробітку за два останні календарні місяці)). При цьому, визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд погоджується з розрахунком, наданим представником позивачки, відповідно до якого середньомісячний заробіток позивачки за два останні місяці складає 43 370,87 грн., кількість робочих днів у лютому та березні 2023 року - 38, розмір середньоденної заробітної плати складає 1 141,34 грн. (43 370,87:38). Відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 2 ст.141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.ч.1,4 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до правової позиції ВСУ, викладеній в постанові від 12.02.2020 р. у справі 648/1102/19 - витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Аналізуючи норми ЦПК України про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, Верховний Суд у справі 686/28627/18 від 27.07.2022 дійшов висновку, що до понесених стороною витрат на професійну правову допомогу відносяться як витрати, які оплачені стороною/третьою особою до моменту заявлення вимоги про їх відшкодування так і ті, які будуть оплачені нею в майбутньому, якщо це відповідає умовам договору. З матеріалів справи вбачається, що між позивачкою та адвокатом Скалецьким В.А. 24.04.2023 укладено договір № 21 про надання правової допомоги, згідно з умовами якого, адвокат Скалецький В.А. зобов`язався надавати правову допомогу щодо захисту прав та інтересів останньої, а та зобов`язалась здійснити оплату за виконану адвокатом роботу в строки визначені додатковою угодою № 1 від 24.04.2023, а саме протягом дев`яноста днів після винесення рішення судом першої інстанції та набранням ним законної сили (а.с.13-14, 15), додатком № 1 до договору № 21 від 24.04.2023 визначено розмір та вартість юридичних послуг адвоката (а.с.16), в акті приймання-передачі наданих послуг від 25.04.2023 (додаток до договору про надання правової допомоги №21 від 24.04.2023) (а.с.38), акті № 2 приймання-передачі наданих послуг від 05.06.2023 (а.с.72) та акті № 3 приймання-передачі наданих послуг від 27.06.2023 (а.с.72 зворот) зафіксовано обсяг робіт та послуг, наданих адвокатом та їх вартість. Вказані обставини дають суду підстави для висновку, що представником позивачки поза розумним сумнівом доведено факт понесення позивачкою витрат на правову допомогу та їх розмір, який відповідає критеріям, як реальності наданих позивачу адвокатських послуг, так і розумної необхідності таких витрат, тобто вимогам ч.4 ст.137 ЦПК України, а відтак понесені позивачкою [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі 13 000 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір в розмірі 1073,60 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави, оскільки позивачка звільнена від його сплати при подачі позову на підставі ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а судові витрати, понесені позивачкою у виді сплаченого судового збору (за вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні) підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки. Також, слід допустити негайне виконання рішення в частині присудження позивачці [PERSON] виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць, згідно положень п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України. На підставі ст.43 Конституції України, ст.ст.47, 94, 115, 116, 117, 183, 233 КЗпП України, ст.ст.1,21,24 Закону «Про оплату праці» та

Outcome: approved