Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-13 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить з врахування заяви про уточнення позовних вимог стягнути з відповідача [PERSON] на його користь проценти за договором позики з врахуванням інфляції у розмірі 5 249 434, 77 грн. згідно розрахунку за мінусом виплаченої суми. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що у січні 2009 року [PERSON] звернувся до нього з проханням позичити кошти. За період з 16 січня по 23 квітня 2009 року відповідач отримав позику в розмірі 5\~000 доларів США, 1700 доларів США, 3270 євро, 1250 євро, 5\~000 доларів США та 40\~750 грн., про що власноручно складено та підписано розписку. Згідно вказаних розписок відповідач зобов`язувався повернути борг не пізніше травня 2009 року. Однак, взятих на себе зобов`язань відповідач не дотримався і станом на кінець 2009 року боргу не повернув. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 30 березня 2012 року в справі №2-2801/11 про виконання умов договору позики, вирішено стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість у розмірі 251\~127,96 грн. Рішення вступило законну силу. Виконавчий лист №2-2801/11 був пред`явлений до виконання та Сихівським ВДВС Львівського управління юстиції, 08.11.2012 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, однак відповідач ухиляється від повернення коштів. А тому, просить стягнути з відповідача суму боргу та відсотки за договором позики, з урахуванням 3 % річних та інфляційних втрат за період з 06.02.2009 по 29.06.2022 у сумі 5\~249\~434,77 грн. Ухвалою від 08.08.2023 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 15.11.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду. 30.03.2023 від представника відповідача [PERSON] до суду поступили пояснення у справі. У яких зазначила, що основна сума боргу за договорами позики вже стягнута рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 30 березня 2012 року, основою для нарахування будь-яких платежів, як міри відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язання, є розмір основної суми боргу, що визначений рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 30 березня 2012 року - 251527,96 грн. Відповідач заявляє, що до усіх заявлених позивачем вимог слід застосувати позовну давність, а відтак, період нарахування цих платежів - з 01.07.2019 по 01.07.2022 (день пред`явлення позову до суду), а саме слід стягнути 22622 грн 3% річних та 90786,71 грн. інфляційних втрат. 05.04.2023 від позивача [PERSON] надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій просить додатково стягнути суму збільшення заборгованості з врахуванням індексу інфляції за період з дня подання позову, до моменту подання заяви про збільшення позовних вимог 32\~259, 97 грн.; 3 % річних за період з дня подання позову до моменту подання заяви про збільшення позовних вимог - 5\~738, 10 грн. 02.05.2023 від представника відповідача до суду поступили квитанції про оплату заборгованості за договорами позики з врахуванням 3% річних в сумі 251\~127,96 грн. 22.06.2023 позивачем [PERSON] подано уточнену позовну заяву в якій просить стягнути з відповідача [PERSON] кошти в сумі 5\~249\~434,77 грн. із врахуванням виплаченої відповідачем суми у розмірі 251\~127,96 грн. У судовому засіданні позивач позовну заяву підтримав,\~пояснення дав аналогічні викладеним у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися,\~про день,\~час та місце слухання справи повідомлені. Заслухавши вступне слово позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, з огляду на таке. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 30.03.2012 у справі №2-2801/11 стягнуто з\~ [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договорами позики з урахуванням трьох процентів річних в сумі 251\~127,96 грн. Рішення набрало законної сили. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Зобов`язання виникають із підстав, передбачених\~статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів. За змістом положень\~статті 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до\~ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Відповідно до частин 1, 2\~ст.1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1\~глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з положеннями ч.1\~ст.1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із\~ст.610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями\~ст. 611 цього Кодексу\~передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1\~ст.625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою\~ст. 625 ЦК України\~передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у\~статті 625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Правовий аналіз положень статей\~526,\~599,\~611,\~625 ЦК України\~дає підстави для висновку про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених\~статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої\~статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми. У постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20.01.2016 року у справі № 6-2759цс15 про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані\~Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до\~статті 625 ЦК України\~є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Судом встановлено, що відповідач належним чином не виконував своїх зобов`язань за договорами позики, відповідно до якого було надано позику строком до травня 2009 року. У зв`язку із цим позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості за договором позики. Встановлено, що відповідач [PERSON] рішення Сихівського районного суд м.Львова від 30 березня 2012 року виконав лише 14.04.2023, що підтверджується квитанціями АТ КБ «Приватбанк» від 30.01.2023, 14.04.2023, внаслідок чого виконавче провадження №62598410 завершено. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим\~главою 19 ЦК України\~визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Пунктом 1\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої\~Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, наголошує, що позовна давністьце законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта\~статті 267 ЦК України). \~ \~ \~ \~Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК України). Згідно з ч.1\~ст.261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч.5\~ст. 261 ЦК України\~за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених\~статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. Разом з тим, з 17.03.2022 набрав чинності пункт 18 «Прикінцеві та перехідні положення»\~ЦК України, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної\~статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року\~в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому строк дії воєнного стану в Україні продовжено. \~ \~ \~ \~Вимоги позивача про застосування\~ст.625 ЦК України\~заявлені в тому числі за період, який стосується періоду дії в країни воєнного стану. З врахування наведеного вище суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення шляхом стягнення з відповідача 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 29.06.2019 23.02.2022 в розмірі 20\~021,43 грн., та інфляційних втрат за період з 29.06.2019 23.02.2022 в розмірі 48\~590,93 грн. Крім того, не підлягає задоволенню позов в частині стягнення основної суми боргу за договорами позики, оскільки це питання вже вирішено судом 30.03.2012. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача в дохід держави підлягають стягненню 175,40 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial