Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-06 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач»), треті особи [PERSON] , Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Інвестбудсервіс, ЛТД», в якому просила витребувати з володіння [PERSON] на користь [PERSON] належне їй нежитлове приміщення №11 загальною площею 10,96 кв.м., характеристики та розміщення якого відображено у Додатку №1 до Договору доручення №2908/18-5, яке входить до складу нежитлових приміщень №97-1 площею 118,8 кв.м. та №97-2 площею 804,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовано тим, що 29.08.2018 року між [PERSON] , як довірителем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Інвестбудсервіс, ЛТД», як повіреним, було укладено Договір доручення №2908/18-5, за умовами якого довіритель доручав, а повірений зобов`язувався за винагороду здійснити від імені та за рахунок довірителя всі юридичні дії по організації будівництва об`єкта, розташованого за адресою: будинок [ADDRESS] , а після введення в експлуатацію багатоквартирного житлового будинку передати довірителю об`єкт і всі необхідні документи для оформлення права власності на нього. Право власності довірителя на об`єкт підлягає оформленню після введення в експлуатацію багатоквартирного будинку в цілому. 29.08.2018 року [PERSON] повністю сплатила обумовлену в договорі суму у гривневому еквіваленті суми 21 920 доларів США, про що товариством їй було видано довідку про повний розрахунок. Натомість, Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Інвестбудсервіс, ЛТД» свої зобов`язання, передбачені пунктом 6.2 Договору доручення №2908/18-5, щодо передачі [PERSON] об`єкту та підписання акту прийому-передачі не виконало. В подальшому Позивачу стало відомо, що нежитлове приміщення за проектним номером №11 площею 10,96 кв.м., що знаходиться за адресою: будинок [ADDRESS] , яке було предметом договору доручення №2908/18-5, було відчужено [PERSON] згідно Договору купівлі-продажу майнових прав №1 від 22 січня 2020 року (предметом якого було нежитлове приміщення №97 загальною площею 923 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ), а в подальшому передано [PERSON] в іпотеку [PERSON] на підставі Договору іпотеки №218 від 01.04.2020 року. 08.06.2021 року [PERSON] за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки набув право власності на предмет іпотеки нежитлове приміщення №97 загальною площею 923 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 28.10.2021 року право власності на нежитлове приміщення №97 загальною площею 923 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (до складу якого, за твердженням Позивача, входить нежитлове приміщення [PERSON] №11 площею 10,96 кв.м.) було погашено у зв`язку з поділом об`єкту нерухомого майна, за результатом якого за [PERSON] було зареєстровано право власності на нежитлове приміщення №97-1 площею 118,8 кв.м. та нежитлове приміщення №97-2 площею 804,1 кв.м., які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . На думку Позивача, оскільки у [PERSON] виникло право на об`єкт інвестування з моменту виконання своїх зобов`язань та завершення будівництва, враховуючи те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Інвестбудсервіс, ЛТД» не надало [PERSON] документи, передбачені договором доручення, які необхідні для реєстрації права власності на неї, проте надало такі документи [PERSON] , то Позивач, як зазначено у позові, має право на витребування нежитлового №11 загальною площею 10,96 кв.м. у добросовісного набувача, а саме у [PERSON] . Позивач та її представник в судових засіданнях позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представником Відповідача [PERSON] , на адресу суду подано відзив на позов, у якому представник заперечила проти позовних вимог та просила відмовити в їх задоволенні. Заперечуючи проти позову представник Відповідача у відзиві покликається на наступні обставини: у матеріалах справи відсутні докази виконання обов`язків за договором доручення: докази оплати за договором, докази введення об`єкта в експлуатацію, докази підписання між товариством та [PERSON] акту приймання-передачі об`єкту; [PERSON] не є та ніколи не була власником майна, яке витребовує від Відповідача; таке майно не було сформовано та зареєстровано у встановленому законом порядку; Позивачем не доведено тотожності об`єкту, власницею якого (як вона стверджує) вона є, та майна, що витребовується за договором;\~ в спірних правовідносинах Позивачем безпідставно заявлено віндикаційний позов, оскільки позов подано особою, яка не є власником та ніколи ним не була, до особи, яка набула таке право власності у встановленому законом порядку В судовому засіданні представник Відповідача проти позовних вимог заперечувала, просила відмовити в їх задоволенні з викладених у відзиві на позов та в письмовому виступі у судових дебатах підстав. Треті особи [PERSON] та Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Інвестбудсервіс, ЛТД» явку уповноважених представників до суду не забезпечили, про дату та час судових засідань повідомлялися належним чином. Письмових пояснень по суті спору від третіх осіб до суду не надходило. Допитаний в судовому засіданні в статусі свідка [PERSON] , колишній директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Інвестбудсервіс, ЛТД» (працював на цій посаді до 02.02.2022 року) пояснив Суду, що Договору купівлі-продажу майнових прав №1 від 22 січня 2020 року (предметом якого було нежитлове приміщення №97 загальною площею 923 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ), укладеного між ТОВ «Торговий дім Інвестбудсервіс, ЛТД» та [PERSON] ним не підписувалося. Заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача, свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. 29 серпня 2018 року між [PERSON] , як довірителем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Інвестбудсервіс, ЛТД», як повіреним, було укладено Договір доручення №2908/18-5 (надалі також «Договір доручення»), за умовами якого довіритель доручає, а повірений зобов`язується за винагороду здійснити від імені та за рахунок довірителя всі юридичні дії по організації будівництва об`єкта, розташованого за адресою: будинок [ADDRESS] , а після введення в експлуатацію багатоквартирного житлового будинку передати довірителю об`єкт і всі необхідні документи для оформлення права власності на нього. Право власності довірителя на об`єкт підлягає оформленню після введення в експлуатацію багатоквартирного будинку в цілому. Об`єкт нежитлове приміщення за проектним №11, площею 10,96 кв.м., що знаходиться в багатоповерховому житловому будинку [ADDRESS] (розділ 1 Договору доручення). Згідно з пунктом 2.4 Договору доручення термін виконання доручення за цим договором щодо організації будівництва, введення в експлуатацію будинку, передачі довірителю об`єкта і всіх необхідних документів для оформлення права власності на нього встановлюється не пізніше кінця другого півріччя 2019 року. Право власності довірителя на об`єкт підлягає державній реєстрації. При цьому право власності на об`єкт виникає в довірителя з моменту завершення будівництва (створення майна), прийняття його до експлуатації та передачі його довірителю за актом (пункту 2.5 Договору доручення). Розділом 5 Договору доручення визначено умови розрахунків. Згідно наданої Позивачем Довідки про стан розрахунку згідно договору доручення вих. №6 від 29.08.2018 року (том 1, а.с.7) дана довідка видана громадянці [PERSON] про повний розрахунок на поточну дату (29.08.2018 р.) згідно Договору доручення №2908/18-5 від 29.08.2018 року: об`єкт договору нежитлове приміщення площею 10,96 кв.м., оплачена сума грошового внеску гривневий еквівалент 21 920,00 доларів США. Таким чином, Суд зауважує, що між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Інвестбудсервіс, ЛТД» було укладено Договір доручення №2908/18-5 від 29.08.2018 року, за умовами якого довіритель доручав, а повірений зобов`язувався за винагороду здійснити від імені та за рахунок довірителя всі юридичні дії по організації будівництва об`єкта, розташованого за адресою: будинок [ADDRESS] , а після введення в експлуатацію багатоквартирного житлового будинку передати довірителю об`єкт і всі необхідні документи для оформлення права власності на нього. Право власності довірителя на об`єкт підлягає оформленню після введення в експлуатацію багатоквартирного будинку в цілому. Об`єкт, щодо організації будівництва якого повинні були бути вчинені юридичні дії за договором доручення нежитлове приміщення за проектним №11, площею 10,96 кв.м., що знаходиться в багатоповерховому житловому будинку [ADDRESS] . Посилаючись на те, що вищевказане нежитлове приміщення №11 площею 10,96 кв.м., що знаходиться в багатоповерховому житловому будинку [ADDRESS] , правомірні очікування щодо набуття у власність якого за Договором доручення мала Позивач [PERSON] , було незаконним чином включено до іншого більшого за площею приміщення та в подальшому на підставі договору купівлі-продажу майнових прав передано [PERSON] , який, в свою чергу, передав вказане приміщення в іпотеку [PERSON] , який, звернувши стягнення заборгованості за позикою за рахунок вказаного приміщення, здійснив його поділ на два окремі об`єкти Позивач звернулася до суду з віндикаційним позовом про витребування нежитлового приміщення у Відповідача. Так, зі змісту Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (том 1, а.с.12-14) щодо об`єкта нерухомого майна реєстраційний номер 2024998726101 нежитлове приміщення №97 загальна площа 923 кв.м., адреса: [ADDRESS] вбачаються наступні обставини: 21 січня 2020 року між ТОВ «Торговий дім Інвестбудсервіс, ЛТД», як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, було укладено Договір купівлі-продажу майнових прав №1 (том 1, а.с.93-94), за умовами якого продавець передав покупцеві майнові права на нежитлове приміщення за №97 загальною площею 923,00 кв.м. на 1 (першому) поверсі в багатоповерховому житловому будинку з закладами громадського призначення, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 06 лютого 2020 року за [PERSON] зареєстровано право власності на нежитлове приміщення №97 загальна площа 923 кв.м., адреса: [ADDRESS] . 01 квітня 2020 року між [PERSON] , як іпотекодержателем, та [PERSON] , як іпотекодавцем, було укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Шевченко Е.В. (том 1, а.с.174-178), за умовами якого в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за Договором позики від 01 квітня 2020 року в іпотеку було передано нежитлове приміщення №97 загальна площа 923 кв.м., адреса: [ADDRESS] . В подальшому, у зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] зобов`язань за договором позики від 01 квітня 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д. 08.06.2021 року в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки було зареєстровано право власності [PERSON] на нежитлове приміщення №97 загальна площа 923 кв.м., адреса: [ADDRESS] (том 1, а.с. 209). 28 жовтня 2021 року [PERSON] здійснено поділ об`єкта нерухомого майна нежитлове приміщення №97 загальна площа 923 кв.м., адреса: [ADDRESS] (том 1, а.с.12, в результаті чого дане нежитлове приміщення було поділено на два окремі об`єкти: нежитлове приміщення №97-1 загальна площа 118,8 кв.м., адреса: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2497943726040); власник [PERSON] , 1/1; нежитлове приміщення №97-2 загальна площа 804,1 кв.м., адреса: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2497985926040); власник [PERSON] , 1/1. Посилаючись на те, що нежитлове приміщення за проектним №11, площею 10,96 кв.м., що знаходиться в багатоповерховому житловому будинку [ADDRESS] , яке за Договором доручення належить [PERSON] , включено до нежитлових приміщень №97-1 та №97-2 площею 118,8 кв.м. та 804,1 кв.м. відповідно за адресою: [ADDRESS] , Позивач звернулася до суду з даним віндикаційним позовом. При цьому, Суд зауважує, що в ході розгляду справи Позивачем не уточнено та не зазначено, у яке саме, на її думку, нежитлове приміщення [PERSON] № 97-1 чи №97-2 за вищевказаною адресою входить належне їй, за її твердженням, нежитлове приміщення площею 10,96 кв.м. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності застосуванням передбачених законодавством заходів. Регулювання, наведене в Главі 29 ЦК України, передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) й усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов). Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Таким чином, предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15). Отже, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц, провадження № 14-208цс18, зроблено висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17). За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12, постанові Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 752/3089/19 (провадження № 61-16519св21). Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Аналогічна правова позиція викладена ВСУ у справі № 278/607/17, провадження № 61-2068св21 щодо витребування майна з чужого незаконного володіння шляхом подання віндикаційного позову. В рамках даної цивільної справи Судом встановлено, що майном, на захист власності на яке [PERSON] подано даний позов та власником якого вона себе вважає, є нежитлове приміщення №11 загальною площею 10,96 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказане нежитлове приміщення, як випливає з обставин справи, є об`єктом Договору доручення №2908/18-5 від 29.08.2018 року, укладеного між [PERSON] , як довірителем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Інвестбудсервіс, ЛТД», як повіреним. Предметом вказаного договору є здійснення повіреним від імені та за рахунок довірителя всіх юридичних дій по організації будівництва об`єкта, розташованого за адресою: будинок [ADDRESS] , а після введення в експлуатацію багатоквартирного житлового будинку передання довірителю об`єкту і всіх необхідних документів для оформлення права власності на нього. Право власності довірителя на об`єкт підлягає оформленню після введення в експлуатацію багатоквартирного будинку в цілому. В контексті цього Суд зауважує, що майно, яке на даний час на праві власності зареєстровано за Відповідачем [PERSON] (нежитлові приміщення №97-1 та №97-2), знаходиться в корпусі 2 по [ADDRESS] . Натомість, нежитлове приміщення №11 загальною площею 10,96 кв.м., яке є предметом Договору Доручення №2908/18-5 від 29.08.2018 року, укладеного [PERSON] ,\~ знаходиться за адресою: [ADDRESS] (друга черга будівництва). Як зазначено Позивачем та її представником в судовому засіданні, вищевказане нежитлове приміщення фізично розташоване в корпусі 1 будинку [ADDRESS] . Відповідно до частини 1 статті 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Момент набуття права власності за договором визначений у статті 334 ЦК, згідно з частинами 1 та 4 якої право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. При цьому частиною 2 статті 331 ЦК, яка регулює набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва, передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна); якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації; якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Доказів на підтвердження того, що будинок, у якому знаходиться нежитлове приміщення №11 загальною площею 10,96 кв.м. за адресою [ADDRESS] , яке було об`єктом Договору доручення №2908/18-5 від 29.08.2018 року, у встановленому законом порядку введено в експлуатацію в матеріалах справи відсутні. Крім того, Суд зауважує, що договірні відносини між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Інвестбудсервіс, ЛТД» засновані на Договорі доручення №2908/18-5 від 29.08.2018 року, пунктом 2.4 якого визначено, що термін виконання доручення за цим договором щодо організації будівництва, введення в експлуатацію будинку, передачі довірителю об`єкта і всіх необхідних документів для оформлення права власності на нього встановлюється не пізніше кінця другого півріччя 2019 року.\~ Вказаний договір доручення №2908/18-5 від 29.08.2018 року не є документом, який підтверджує право власності на нерухоме майно. При цьому, суд, не вдаючись до правової оцінки такого договору, звертає увагу Позивача, що за цим договором доручення право власності довірителя на об`єкт підлягає оформленню після введення в експлуатацію багатоквартирного будинку в цілому. Тобто, за наслідками реалізації цього договору сторонами, у Позивача могло виникнути право власності на нерухоме майно. Зокрема, згідно пункту 2.5 Договору доручення право власності довірителя на об`єкт підлягає державній реєстрації. При цьому право власності на об`єкт виникає в довірителя з моменту завершення будівництва (створення майна), прийняття його до експлуатації та передачі його довірителю за актом. До матеріалів справи не надано доказів на підтвердження того, що між сторонами Договору доручення №2908/18-5 від 29.08.2018 року було підписано акт приймання-передачі, після чого [PERSON] у встановленому законом порядку здійснено державну реєстрацію права власності на відповідне нежитлове приміщення. Також матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що нежитлове приміщення №11 загальною площею 10,96 кв.м. за адресою [ADDRESS] , яке було об`єктом Договору доручення №2908/18-5 від 29.08.2018 року, було сформовано як об`єкт цивільних прав, зокрема, доказів присвоєння йому відповідного реєстраційного номеру об`єкта нерухомого майна. Крім того, Позивач підтвердила в суді ту обставину, що з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Інвестбудсервіс, ЛТД» про зобов`язання виконати умови Договору доручення №2908/18-5 від 29.08.2018 року, зокрема, передати [PERSON] відповідні документи та підписати акт приймання-передачі об`єкту, [PERSON] не зверталася, оскільки вважає, що такий спосіб захисту не буде ефективним. Як зазначено Верховним Судом в постанові від 10 квітня 2018 року у справі\~ № 910/25314/13: «Оскільки договором пайової участі передбачено передачу відповідачем позивачу певної частини об`єкта будівництва після завершення його будівництва за актом приймання-передачі об`єкта фінансування, то право власності на спірний об`єкт у позивача виникає лише після завершення будівництва об`єкту, введення в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту, фактичної передачі його пайовику та державної реєстрації за ним права власності. … Отже, на момент вирішення даного спору позивач у встановленому законом порядку не набув право власності на спірне нежитлове приміщення, оскільки факт створення відповідного об`єкту нерухомості шляхом завершення його будівництва та прийняття в експлуатацію в установленому законом порядку, а також передання Банку за актом приймання-передачі нежитлового приміщення в цьому об`єкті не доведено. … Колегія суддів враховує, що зазначений висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 по справі №3-576гс16, в якій зокрема, вказано, що до прийняття об`єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об`єкт не виникає. До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (абзац 1 частини 3 статті 331 ЦК). … Оскільки зобов`язальні правовідносини між сторонами, які виникли за договором пайової участі №110/1/Укс, договором застави майнових прав №3Ф/08-19/1/КД від 15.07.2008 та договором уступки права вимоги під відкладальною умовою №У/08-19/Ф/КД від 15.07.2008, не припинилися виконанням та набуттям у зв`язку з цим позивачем права власності на конкретне нерухоме майно, а судове рішення не може підміняти собою правовстановлюючих до.кументів, касаційна інстанція вважає правильним висновок суду апеляційної інстанції про відсутність законних підстав для визнання за Банком права власності на спірне нежитлове приміщення, адже такий спосіб судового захисту може бути застосований лише стосовно особи, яка вже є власником, та щодо об`єкта нерухомості, введеного в експлуатацію». Необґрунтованими є посилання Позивача в позовній заяві, як на підставу виникнення у [PERSON] права власності на спірне нежитлове приміщення, на норми законодавства щодо укладення інвестиційних договорів та набуття інвесторами права власності на об`єкти інвестування, оскільки матеріали справи не містять доказів укладення між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Інвестбудсервіс, ЛТД» договору інвестування. Отже, Суд зауважує, що згідно чинного цивільного закону з віндикаційним позовом до суду може звернутися виключно власник, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Віндикаційний позов це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто, це позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично: фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично»: юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (постанова Верховного Суду від 30.07.2020 у справі № 752/13695/18). Докази на підтвердження того, що у [PERSON] коли-небудь виникало право власності на приміщення № [NUMBER] загальною площею 10,96 кв.м. за адресою [ADDRESS] , яке було об`єктом Договору доручення №2908/18-5 від 29.08.2018 року, матеріали справи не містять. З аналізу наданих сторонами доказів та спірних правовідносин слідує, що Позивач, не будучи власником спірного майна, і не оспорюючи підставу набуття права власності на таке (з її слів) майно Відповідачем, заявила віндикаційний позов про витребування майна у власника, що суперечить вищезазначеним нормам законодавства. Отже, обраний [PERSON] спосіб захисту в даній цивільній справі є невірним. Крім того, Суд зауважує, що обраний спосіб захисту є і неефективним, оскільки майно, власником якого себе вважає [PERSON] , та майно, яким володіє [PERSON] , в юридичному аспекті є різним майном. Посилання ж [PERSON] на те, що до майна, яким володіє [PERSON] незаконно включено її майно, не підтверджується належними засобами доказування, а разі доведення такої обставини спосіб захисту права власності Позивача повинен бути відмінним, аніж витребування майна. Як вже зазначалося, Відповідач [PERSON] набув право власності на нежитлове приміщення № 97 загальною площею 923 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Підставою для державної реєстрації права власності був Договір іпотеки № 218 від 01.04.2020р., що укладений між [PERSON] (іпотекодавець) та [PERSON] (іпотекодержатель), який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міської нотаріального округу Шевченко Е.В. Зазначений договір іпотеки в судовому порядку станом на даний час недійсним не визнано. Презумпція правомірності правочину визначена в ч. 1 ст. 204 ЦК України, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. З урахуванням презумції правомірності правочину, суд вважає, що Відповідач набув право власності на відповідне майно на підставі на даний час правомірного правочину. При цьому, враховуючи принцип диспозитивності судового процесу (ст. 13 ЦПК України) та межі заявлених позовних вимог в цій справі, суд не дає оцінку такому правочину. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. У частині першій ст.5 ЦПК України зазначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За приписами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до правил статей 2,5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи, яка звернулася до суду. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати на його ефективність також з огляду на норми статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені упостановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 зазначено, що розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19, 06 квітня 2021 року у справі №910/10011/19, від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18. За таких обставин, суд приходить до переконання, що у даному випадку обраний позивачем спосіб захисту порушеного права власності не є ефективним, заявлені позовні вимоги спрямовані на уникнення застосування приписів статті 331 ЦК України та не відповідають належному способу захисту, а відтак у задоволенні позову слід відмовити із зазначених підстав. Відповідно до ст. 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судовий збір слід залишити за Позивачем. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 316, 317, 319, 321, 328, 331, 334, 387, 388, 400 ЦК України,

Outcome: dismissed