Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-27 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась\~до суду\~із позовною заявою, в якій просила визнати квартиру [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності її та [PERSON] , [PERSON] . В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що вона зі своєю сім`єю матір`ю [PERSON] , вітчимом [PERSON] та молодшою сестрою [PERSON] до 2016 року проживали у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належала на праві спільної часткової власності їй та її біологічному батьку [PERSON] . В подальшому [PERSON] було викуплено у [PERSON] належну йому частку квартири (в рахунок відшкодування суми заборгованості по сплаті аліментів на утримання позивачки, що виникла у [PERSON] ) У січні 2016 року, з метою придбання більшої квартири, відповідачами було вирішено продати вказану квартиру і позивачка, як власниця частки, надала довіреність матері [PERSON] для оформлення документів, пов`язаних з продажем квартири. За отримані кошти від продажу зазначеної квартири, 29 січня 2016 року вони придбали трикімнатну квартиру в [ADDRESS] , при цьому покупцем у договору купівлі-продажу було зазначено [PERSON] . Оскільки на даний час між відповідачами виник спір про поділ спільного майна подружжя, до складу якого входить і зазначена квартира, позивачка вважає, що частка даної квартири є її особистою власністю і не підлягає поділу, оскільки придбана фактично за кошти від продажу належної їй частки у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 23 грудня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Представник позивачки адвокат Васюк Д.Г. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позові та пояснив, що трикімнатна квартира [ADDRESS] була придбана за кошти від продажу двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , у якій позивачка мала право на частку. На даний час вищевказана трикімнатна квартира є об`єктом поділу між відповідачами (як майно подружжя), при цьому право позивачки на частку у спільній сумісній власності ними не визнається, тому просив позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Прокопець С.М. позовні вимоги не визнав, пояснивши, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 08.07.2008 року і спірна квартира [ADDRESS] була придбана ними у шлюбі за їх спільні кошти та заощадження, а отже є спільною сумісною власністю подружжя і позивачка не має права на частку у спільній сумісній власності. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала та пояснила, що під час перебування у шлюбі з [PERSON] вони не мали великих заробітків, щоб заощаджувати кошти, відповідач ніде не працював. Спірна квартира була придбана ними наступного дня після продажу належної їй та позивачці квартири, що знаходилась за адресою [ADDRESS] . При цьому на її придбання було витрачено всі кошти від продажу старої квартири. Вважає, що її дочка [PERSON] дійсно має право на частку у спірній квартирі, тому просила позовні вимоги задовольнити. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона давно товаришує з [PERSON] і їй відомо, що на час придбання спірної квартири [PERSON] ніде не працював, у сім`ї був дефіцит коштів, вони проживали у квартирі, яку залишив [PERSON] її колишній чоловік в рахунок сплати заборгованості по аліментах. Після продажу цієї квартири, вони купили більшу. Брат [PERSON] також надавав кошти для купівлі спірної квартири. Свідок [PERSON] пояснив, що знайомий із сторонами більше 10 років. Йому відомо, що [PERSON] та [PERSON] хотіли покращити умови проживання, оскільки жили вчотирьох у двокімнатній квартирі, проте у сім`ї не було достатньо коштів для придбання нової квартири. Їх фінансовий стан не дозволяв купити квартиру без продажу тієї, в якій проживали. Заслухавши представників сторін, відповідачку, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд вирішує цивільний спір на засадах змагальності із застосуванням принципу диспозитивності в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Як вбачається з рішення Ніжинського міськрайонного суду від 16 червня 2022 року (а.с. 67-69) відповідачі [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 08.07.2008 року по 16 червня 2022 року. Відповідно до копії договору купівлі-продажу частини квартири від 30.04.2013 року, [PERSON] придбала частину квартири [ADDRESS] у [PERSON] (а.с. 32-34), при цьому власницею іншої 1/2 частки квартири являлась позивачка [PERSON] . Для здійснення вказаного правочину, 29.04.2013 року відповідачем [PERSON] було подано приватному нотаріусу Кізуб Т.Є. заяву про надання згоди на придбання його дружиною [PERSON] частки вищевказаної квартири, за їх спільні кошти та на умовах, що відповідають їх спільному волевиявленню (а.с. 59). Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 28.01.2016 року, [PERSON] , діючи від свого імені та від імені повнолітньої [PERSON] на підставі довіреності, здійснила продаж належної їм квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 35-38). З договору купівлі-продажу квартири на а.с. 39-44 вбачається, що 29 січня 2016 року [PERSON] придбала квартиру за адресою: [ADDRESS] . При цьому [PERSON] 29.01.2016 року було подано приватному нотаріусу Кізуб Т.Є. заяву про згоду на придбання дружиною [PERSON] вказаної квартири за спільні кошти подружжя та на умовах, що відповідають їх спільному волевиявленню (а.с. 59). Як вбачається зі змісту позовної вимоги, питання недійсності вказаних правочинів сторонами не порушується. В силу ч.ч. 1, 2\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга\~статті 5 ЦПК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Отже, обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Суд ураховує, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (вказані висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31)). Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що окрема вимога [PERSON] про визнання спірної квартири, об"єктом спільної сумісної власності батьків та дитини є неефективним способом захисту, оскільки сама по собі не забезпечить поновлення порушеного права позивачки на частку у спірній квартирі, без визначення її розміру, що призведе до правової невизначеності при вирішенні справи про поділ майна подружжя [PERSON] та [PERSON] , провадження у якій було зупинено судом до розгляду даної справи. Тому суд вважає за необхідне відмовити [PERSON] у задоволенні позову з підстав невірно обраного способу захисту. Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі відмови у позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Згідно ст. 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Представником відповідача [PERSON] адвокатом Прокопцем С.М. подано заяву про стягнення з позивачки судових витрат у сумі 14000 грн., до якої на підтвердження надання правової допомоги додано: договір про надання правничої (правової) допомоги від 28.04.2022 року, укладений [PERSON] з Адвокатським бюро «Прокопець та партнери», Додаткова угода № 1 від 27.06.2022 року до вказаного договору, акт про прийняття та передачу наданих послуг від 27.06.2023 року. Згідно з частинами 4-6 ст.\~137\~ЦПК\~України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Оскільки заяву про стягнення судових витрат представником відповідача подано безпосередньо перед судовим засіданням 28.06.2023 року, яке проводилось на підставі заяв сторін за їх відсутності, тому суд приходить до висновку, що сторона позивачки була обмежена в можливості подати клопотання про зменшення розміру судових витрат. Одночасно, суд зважає на те, що у відзиві на позов відповідачем було вказано орієнтовну суму судових витрат 12000 грн., проте позивачкою не заявлялось клопотання про зменшення вказаного розміру судових витрат. Тому, зважаючи на вимоги діючого законодавства, оцінюючи наявні у справі докази, враховуючи співмірність витрат, складність справи, суд вважає, що з позивачки підлягають стягненню на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі заявленому у відзиві на позовну заяву - 12 000 грн., які підтверджені документально.

Outcome: approved