Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-03 00:00:00

24\~листопада 2021\~року КП\~«Дніпроводоканал» Дніпровської\~міської ради\~звернулося до\~суду із\~позовом до\~відповідачів [PERSON] \~та [PERSON] \~із вимогою\~про стягнення\~заборгованості по\~оплаті послуг\~водопостачання та\~водовідведення (а. с. 2-3 та на звороті). В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточнення (збільшення) позовних вимог від 26 вересня 2022 року, зазначено, що відповідно до державної програми забезпечення населення України послугами водопостачання та водовідведення КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради надає послуги водопостачання та водовідведення споживачам. Між КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради та відповідачем встановлені фактичні відносини з приводу надання послуг, згідно рішення Дніпровської міської ради № 526 від 20 квітня 1995 року «Про розподіл платні за надання населенню комунальних послуг, споживачам, переданим на обслуговування КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради», абоненту відкрито особовий рахунок. Споживач зобов`язаний оплатити послуги, якщо він фактично користується ними. Відсутність договору сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати комунальних послуг. Порушення відповідачами договірних зобов`язань ставить позивача в скрутне фінансове становище, ускладнює виконання основного завдання забезпечення надійної та стійкої експлуатації водопровідно-каналізаційного господарства з метою безперебійного та якісного постачання питної води всім споживачам, які входять у сферу обслуговування. Відповідно до\~розрахунку сума\~заборгованості відповідача\~за надані\~послуги водопостачання\~та водовідведення\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~де відповідальним\~квартиронаймачем є [PERSON] , якій відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , а її зареєстрованим членом сім`ї [PERSON] , станом на 31 травня 2021 року складає 32203 гривні 73 копійки. Тому позивач вимушений\~звернутися із\~вказаним позовом\~до суду,\~в якому\~він прохає\~стягнути солідарно\~із відповідачів\~заборгованість,\~за період\~з січня\~2001\~року по\~серпень 2022\~року у\~розмірі 45063\~гривні 04\~копійки,\~з яких:\~сума основного\~боргу \~36887\~гривень 43\~копійки,\~інфляційне збільшення\~суми боргу\~ 7250\~гривень 23\~копійки,\~3%\~річних \~925\~гривень 38\~копійок та\~судовий збір\~у розмірі\~2270\~гривень (а. с. 7-9). Ухвалою суду\~від 24\~грудня 2021\~року у\~справі відкрито\~спрощене позовне\~провадження з\~викликом сторін\~та призначено\~судове засідання\~на 15\~годину 30\~хвилин 24\~лютого 2022\~року (а.\~с.\~20),\~копія якої надіслана відповідачам 10 січня 2022 року за вихідним № 2007/22-вих/2/204/759/22 (а. с. 22). 30 травня 2022 року на адресу суду надійшло спільне клопотання відповідачів про поновлення строку на подання відзиву (а. с. 34-35). В обґрунтування клопотання зазначено, що ухвалу суду про відкриття провадження у справі відповідачем було отримано 18 лютого 2022 року, але вже 24 лютого 2022 року рф здійснила підступну збройну агресію на території України, у зв`язку з чим, відповідачі вимушені були у лютому 2022 року виїхати з місця свого постійного проживання до родичів у Закарпатську область, де перебували по 27 травня 2022 року, без реєстрації їх, як ВПО. Разом з цим, та з урахуванням того, що листом Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1, військова агресія рф проти України та введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року визнано форс-мажорними обставинами, прохає суд поновити строк на подання відзиву на позовну заяву у справі та встановити його тривалістю в 5 календарних днів з дати прийняття ухвали про його поновлення. 31 травня 2022 року на адресу суду надійшов спільний відзив відповідачів на позовну заяву (а. с. 46-50), в якому вони позовні вимоги не визнають, проти їх задоволення заперечують, прохають застосувати до заявлених вимог наслідки пропуску позовної давності та у задоволенні позову відмовити у зв`язку з його необґрунтованістю. В обґрунтування відзиву зазначають про те, що позивач прохає суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за період часу з 1999 року по 2021 рік, тоді як загальна позовна давність становить 3 роки. Вказують та те, що твердження позивача про здійснення відповідачами оплат, які на його думку можна вважати визнанням боргу є хибним, оскільки в жодному платіжному документі не вказано про таке, що відповідачами. Крім того зазначають, що внесення поточних платежів за спожиті комунальні послуги не можна вважати діями особи, направленими на визнання боргу, оскільки внесення таких платежів є обов`язком споживача, встановленим законом. Наголошують на необґрунтованості заявлених сум до стягнення у зв`язку з різною фактичною кількість прописаних осіб у спірний період часу з кількістю осіб на яких здійснювалося нарахування. Більш того, позивачем не наведено ані норм споживання води/водовідведення, які ним використовувались для визначення суми нарахувань із розрахунку на 1 особу, ані встановлюючи уповноваженим на це органом тарифів за одиницю житлово-комунальної послуги, які були застосовані для визначення суми нарахувань. Крім того, зазначають про те, що 25 травня 2011 року у квартирі відповідачів встановлений прилад обліку води моделі «КВ-1,5» із заводським номером 259623, який опломбований відповідно до акту допуску до експлуатації квартирного лічильника холодної води, а тому вважають, що позивачем було безпідставно застосовано спосіб розрахунку заборгованості із застосуванням норм споживання холодної води, та без врахування показань встановленого приладу обліку. З цих підстав прохають суд застосувати до заявлених позовних вимог наслідки пропуску позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 22 серпня 2022 року на адресу суду представницею позивача надано відповідь на відзив на позовну заяву (а. с. 61-62 та на звороті), в якій вона вважає доводи відповідачів необґрунтованим та безпідставним. В обґрунтування відповіді на відзив зазначено, що дійсно за адресою відповідачів було встановлено квартирний прилад обліку водопостачання допуск в експлуатацію якого був до 10 жовтня 2014 року. Натомість відповідачами не було своєчасно здійснено його повірку, у зв`язку з чим позивач був вимушений з січня 2015 року зняти водо лічильник з обліку та з цього часу нараховувати вартість наданих послуг за кількістю зареєстрованих мешканців,згідно діючих норм і тарифів. Вказує на те, що споживач зобов`язаний оплатити послуги, якщо він фактично користувався ними, а відсутність договору сама по собі не може бути підставою для звільнення споживачів від оплати комунальних послуг. Разом з цим, зазначає, що індивідуальний споживач послуг зобов`язаний інформувати управителя, виконавців комунальних послуг про зміну власника житла та фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача. Натомість відповідачами до позивача не подавалися відповідні заяви про відсутність одного з членів сім`ї, заяву про зміну кількості мешканців тощо, у зв`язку з чим вважає, що нарахування за водопостачання та водовідведення здійснювалося правомірно та з дотриманням законодавства у сфері водопостачання та водовідведення. Крім того вважає, що посилання позивачів на строки позовної давності та необґрунтованість нарахувань безпідставними, оскільки наданий позивачем розрахунок містить повну інформацію стосовно заборгованості відповідача: розрахунок суми заборгованості, місяця за який нараховуються плата, тарифи «за воду та стоки», норми за споживання та водовідведення з розрахунку на одну особу. Тому прохає суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 21 березня 2023 року на адресу суду надійшли письмові пояснення представниці відповідачки [PERSON] [PERSON] (а. с. 115-116), в яких вона зазначає про те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є некоректним і необґрунтованим, оскільки обрахунок послуг здійснювався позивачем за нормами, а не за показниками лічильника. При цьому зазначає про те, що обов`язок повірки вказаного лічильника покладений чинним законодавством на позивача, а не на відповідачів, а тому саме невиконання позивачем своїх обов`язків призвело до того, що даний лічильник було знято з обліку і розпочато нарахування плати послуг за водопостачання та водовідведення за нормами. Натомість, вказує на те, що невиконання позивачем такого обов`язку не повинно мати негативних наслідків для споживачів. Вважає, що оскільки невиконання позивачем визначених законодавством обов`язків призвело до таких негативних наслідків як безпідставне зняття з обліку лічильника води, подальше сумлінне ігнорування позивачем наявності даного лічильника і його показників, нарахування відповідачам оплати за послуги згідно з нормами споживання, а не за показаннями засобу обліку холодної води, то наданий позивачем розрахунок заборгованості є таким, що декларує недостовірні показники спожитих відповідачами послуг та їх вартість, а відтак є логічним висновок про необґрунтованість заявлених позовних вимог. Разом з цим, зазначає про те, що з 15 червня 2016 року [PERSON] знята з місця реєстрації за спірною квартирою, що свідчить про її остаточне вибуття із вказаної квартири шляхом зміни місця її проживання, а тому нарахування позивачем вартості послуг із розрахунку 3 осіб є необґрунтованим. Більш того, вказує на те, що дана квартира є неприватизованою, і перебуває у власності територіальної громади, а отже зняття з місця реєстрації через органами місцевого самоврядування є належним повідомленням територіальної громади як власника квартири, про вибуття із неї одного з користувачів. Також вважає безпідставним нарахування позивачем 3% річних та інфляційних витрат в умовах воєнного стану. 25 квітня 2023 року на офіційну електронну адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшли додаткові пояснення представниці позивача Демошенко Л..В. (а. с. 145-147 та на звороті), в яких вона зазначає про те, що оскільки витрати пов`язані з періодичною повіркою приладів обліку, які є власністю фізичної особи (споживача) не враховувалися при нарахуванні плати за послуги з утримання будинків, споруд і прибудинкової території та не включалися до складу тарифів на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, виконавці зазначених послуг не проводять повірку засобів обліку холодної та гарячої води споживача. Вважає, що позивачем не було допущено жодних порушень прав споживачів та правомірно здійснено нарахування відповідачам вартості послуг за нормами. Крім того, зазначає про те, що вимоги позивача про стягнення 3 % річних та інфляційних витрат заявлені позивачем в межах довоєнного періоду, а тому є правомірними. Представниця позивача у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення (а. с. 156). Відповідачі та їх представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а. с. 152-155), про причини неявки суд не повідомили. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення позовних вимог без задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що предметом господарської діяльності позивача КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради є, зокрема, надання послуг водопостачання та водовідведення, про що зазначено у п. 2.2.1 Статуту Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради (нова редакція), затвердженого рішенням міської ради від 20 березня 2019 року № 68/43 (а. с. 10 та на звороті). Відповідно до довідки про та склад сім`ї або зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 07 липня 2021 року, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (з 04 березня 1986 року), [PERSON] (з 20 січня 1989 року) та була зареєстрована [PERSON] (з 19 вересня 2007 року по 15 лютого 2016 року) (а. с. 5), а відтак відповідачі є споживачами послуг КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради за вказаною адресою. 15 липня 2021 року позивачем на адресу [PERSON] надіслано досудове повідомлення про необхідність сплати заборгованості за надані послуги водопостачання та водовідведення (а. с. 4). За наданими\~позивачем розрахунками\~заборгованості (а.\~с.\~7-8,\~9,\~74-76,\~76\~на звороті-77)\~вбачається,\~що за\~відповідачами за\~період з січня 1999 року по серпень 2022 року рахується заборгованість у розмірі 45063 гривні 04 копійки, з яких: сума основного боргу 36887 гривень 43 копійки, інфляційне збільшення суми боргу 7250 гривень 23 копійки, 3% річних 925 гривень 38 копійок. Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст.\~89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст.\~11\~ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Приписами ст.\~509\~ЦК України\~визначено, що\~зобов`язанням\~є правовідношення,\~в якому\~одна сторона\~(боржник)\~зобов`язана\~вчинити на\~користь другої\~сторони (кредитора)\~певну дію\~(передати\~майно,\~виконати роботу,\~надати послугу,\~сплатити гроші\~тощо)\~або утриматися\~від вчинення\~певної дії\~(негативне\~зобов`язання),\~а кредитор\~має право\~вимагати від\~боржника виконання\~його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Нормою ст. 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Нормами ст.\~319\~ЦК України\~визначено,\~що власник\~володіє,\~користується,\~розпоряджається своїм\~майном на\~власний розсуд та\~має право\~вчиняти щодо\~свого майна\~будь-які\~дії,\~які не\~суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Крім того, вимогами ч. 4 ст. 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує. Відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. У статті 67\~Житлового кодексу\~Української РСР закріплено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно з вимогами п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до вимог ст.\~22\~Закону України\~«Про питну\~воду,\~питне водопостачання\~та водовідведення» споживачі питної води зобов`язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення. Приписами ч. 4 ст. 23 та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що послуги з централізованого водопостачання/водовідведення надаються згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з централізованого водопостачання/водовідведення, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. Разом з цим, Верховний Суд України у своїй постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зазначив про те, що не дивлячись на те, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Разом з цим, такому праву споживача прямо відповідає його обов`язок щодо оплати житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16. Таким чином, суд вважає встановленим той факт, що сторони знаходилися у фактичних договірних відносинах, згідно з якими позивач надавав відповідачам послуги з водопостачання та водовідведення, а відповідачі були зобов`язані сплачувати за ці послуги грошові кошти відповідно до норм та тарифів, що діяли у відповідний період. Так,\~статтею 322\~ЦК України визначено, що на власника покладається тягар утримання майна. Приписами ст. 541 ЦК України визначено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Разом з цим, нормами ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Так,\~позивачем заявлено\~позовні вимоги\~про солідарне\~стягнення заборгованості\~за надані\~послуги водопостачання\~та водовідведення\~за період\~часу з\~січня 2001\~року по\~серпень 2022\~року до\~відповідачів [PERSON] \~та [PERSON] ,\~при цьому,\~із розрахунку\~заборгованості на\~трьох зареєстрованих\~осіб,\~на підтвердження\~чого надано\~копію довідки про та склад сім`ї або зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 07 липня 2021 року, у квартирі [ADDRESS] (а. с. 5), відповідно до якої, станом на дату її надання, за вказаною адресою є зареєстрованими [PERSON] (з 04 березня 1986 року) та [PERSON] (з 20 січня 1989 року), а також відомості про те, що у період часу з 19 вересня 2007 року по 15 лютого 2016 року за вказаною адресою була зареєстрована [PERSON] , [INFO] (а. с. 5), яка із досягненням повноліття у 2009 році та по дату зняття її з обліку (15 лютого 2016 року) могла нести солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг за вказаною адресою. А тому суду не зрозуміло, чому відповідачі [PERSON] та [PERSON] повинні нести тягар відповідальності за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг водопостачання та водовідведення, інфляційні витрати та 3% річних за іншого споживача послуг. Разом з цим, суд зазначає про те, що позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог та наявності заборгованості за наданими ним відповідачам послугами надано суду розрахунок заборгованості за три різні періоди: з січня 1999 року по червень 2018 року (а. с. 7-8, 74-75), з липня 2018 року по травень 2021 року (а. с. 9) та з липня 2018 року по серпень 2022 року (а. с. 76 на звороті 77). Так, відповідно до розрахунку заборгованості за період з січня 1999 року по червень 2018 року (а. с. 7-8, 74-75) за відповідачами рахується заборгованість у сумі 12863 гривні 12 копійок. Однак суд не приймає до уваги вказаний розрахунок заборгованості та вважає його неналежним доказом у справі, оскільки він складений за період з січня 1999 року по червень 2018 року та проведений позивачем із розрахунку на 3 осіб, тоді, коли [PERSON] за вказаною адресою була зареєстрована лише з 19 вересня 2007 року та по 15 лютого 2016 року, а сам він не містить: ані тарифів за якими здійснювалися розрахунки; ані показів лічильника, який був прийнятий на облік позивачем 25 травня 2011 року та знятий ним з обліку у січні 2015 року; ані норм на які здійснюється нарахування. Щодо наданих\~позивачем розрахунків\~заборгованості за\~період з липня 2018 року по травень 2021 року (а. с. 9) та з липня 2018 року по серпень 2022 року (а. с. 76 на звороті 77), суд зазначає наступне. Так, з розрахунку заборгованості за період з липня 2018 року по травень 2021 року (а. с. 9) вбачається, що за відповідачами рахується заборгованість: за надані позивачем послуги у розмірі 33040 гривень 84 копійки, інфляційні витрати у сумі 429 гривень 53 копійок та 3 % річних у сумі 29 гривень 87 копійок. При цьому, вбачається, що здійснений він позивачем за нормами із розрахунку на 3 зареєстрованих осіб, тоді, як судом вже встановлено, що починаючи з 15\~лютого 2016\~року [PERSON] \~знята з\~реєстрації за\~вказаною адресою,\~що підтверджується\~та не\~узгоджується із\~наданою позивачем\~копією довідки про та склад сім`ї або зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 07 липня 2021 року, у квартирі [ADDRESS] (а. с. 5). Крім того, з даного розрахунку вбачається, що за липень 2018 року позивачем відповідачам здійснено нарахування у сумі 434 гривні 81 копійка (262 гривні 62 копійки (ЦВП)+172 гривні 19 копійок (ЦВВ)), при цьому вихідне сальдо після вказаного нарахування становить 13297 гривень 93 копійки, що як встановлено судом становить суму нарахувань за липень 2018 року та залишок заборгованості за період часу з січня 1999 року по червень 2018 року (434 гривні 81 копійка [NUMBER] гривні 12 копійок). Натомість із наданого позивачем розрахунку заборгованості за період з липня 2018 року по серпень 2022 року (а. с. 76 на звороті 77) вбачається, що здійснений він позивачем за нормами із розрахунку на 2 зареєстровані особи, але фактично його проведено із розрахунку норм на 3 осіб. При цьому, позивач в обґрунтування позовних вимог та правильність й достовірність наданих розрахунків заборгованості посилається на те, що нарахування ним здійснювалися відповідно до затверджених норм споживання, а не за показами лічильника, на чому наполягають відповідачі, оскільки лічильник він вимушений був зняти з обліку через те, що відповідачами не було своєчасно проведено його повірку, обов`язок щодо якого покладений чинним законодавством на них. Натомість суд не може погодитися з вказаним, з огляду на наступне. Так, відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 28 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» від 11 лютого 1998 року № 113/98-ВР (в редакції, чинній на час прийняття в експлуатацію приладу обліку холодної води, встановленого у квартирі відповідачів - 2011 рік) засоби вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, підлягають періодичній повірці через міжповіркові інтервали, порядок встановлення яких визначається нормативно-правовим актом центрального органу виконавчої влади у сфері метрології. Підприємства, організації та фiзичнi особи зобов`язані своєчасно (з урахуванням установлених мiжповiрочних iнтервалiв) подавати засоби вимірювальної технiки на повiрку. Порядок подання фізичними особами, що не є суб`єктами підприємницької діяльності, - власниками засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань якими використовуються для здійснення розрахунків за спожиті для побутових потреб електричну і теплову енергію, газ і воду) на періодичну повірку цих засобів та оплати за роботи, пов`язані з повіркою, встановлюються Кабінетом Міністрів України. Періодична повірка, обслуговування та ремонт (в тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) зазначених засобів вимірювальної техніки здійснюються за рахунок підприємств і організацій, які надають послуги з електро-, тепло-, газо- і водопостачання. Згідно з вимогами ч. 4 ст. 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» від 05 червня 2014 року № 1314-VII, який набрав чинності 01 січня 2016 року, в редакції, чинній до 01 серпня 2017 року, тобто на час зняття відповідачем лічильника з обліку (січень 2015 року) періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення розрахунків за спожиті для побутових потреб електричну і теплову енергію, газ і воду), що є власністю фізичних осіб, здійснюються за рахунок суб`єктів господарювання, що надають послуги з електро-, тепло-, газо- і водопостачання. Відповідальність за своєчасність проведення періодичної повірки, обслуговування та ремонту (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення розрахунків за спожиті електричну і теплову енергію, газ і воду), що є власністю фізичних осіб, покладається на суб`єктів господарювання, що надають послуги з електро-, тепло-, газо- і водопостачання. Періодична повірка проводиться за рахунок тарифів на електро-, тепло-, газо- і водопостачання. Порядок подання таких засобів на періодичну повірку, обслуговування та ремонт, а також порядок оплати за періодичну повірку, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) встановлюються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» від 05 червня 2014 року № 1314-VII в редакції, чинній на час вирішення справи судами, відповідальність за своєчасність проведення періодичної повірки, обслуговування та ремонту (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення комерційних розрахунків за спожиті теплову енергію і воду) покладається на суб`єктів господарювання, що здійснюють обслуговування відповідних засобів вимірювальної техніки. Періодична повірка засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення комерційних розрахунків за спожиті теплову енергію і воду) проводиться за рахунок внесків за обслуговування вузлів комерційного обліку, встановлених відповідно до Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання». Порядок подання таких засобів на періодичну повірку, обслуговування та ремонт, а також порядок оплати за періодичну повірку, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) встановлюються Кабінетом Міністрів України. Порядок надання комунальних послуг, права та відповідальність споживачів і виконавців цих послуг регламентується Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630. Пунктами 9, 30, 32 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення передбачено, що квартирні засоби обліку води і теплової енергії беруться виконавцем на абонентський облік, а їх періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) проводяться за рахунок виконавця, до обов`язків якого входить контроль міжповіркових інтервалів, повірка квартирних засобів обліку, їх обслуговування та ремонт, в той час як обов`язком споживача є своєчасна оплата наданих послуг за цінами і тарифами, встановленими згідно з вимогами законодавства. З огляду на викладене, враховуючи те, що відповідачі є споживачем послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, виконавцем яких є КП «Дніпроводоканал» ДМР, суд доходить висновку, що саме позивач несе відповідальність за своєчасну повірку засобу обліку води, встановленого у квартирі відповідачів, його обслуговування і ремонт, в тому числі демонтаж, транспортування та монтаж після повірки. Включення до тарифів плати за повірку приладів обліку води, в тому числі демонтаж, транспортування та монтаж після повірки не залежить від дій відповідачів, оскільки стосується правових взаємовідносин КП «Дніпроводоканал» ДМР як виконавця послуг та органів державної влади і місцевого самоврядування, а відповідачі мають право на безоплатну повірку, обслуговування і ремонт засобу обліку води. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2019 року у справі 229/1539/17. Аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що за наявності засобу обліку холодної води оплата за надані послуги здійснюється згідно з показаннями такого засобу, за винятком випадку виявлення його несправності, що не підлягає усуненню. Непроведення виконавцем періодичної повірки засобу обліку води, яким як встановлено судом є саме позивач, не є підставою для неврахування його показників, так як забезпечення проведення повірки є обов`язком виконавця послуг і невиконання ним такого обов`язку не повинно мати негативних наслідків для споживача. Такий правовий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 521/6670/18. Таким чином, суд доходить висновку про обґрунтованість доводів відповідачів щодо неправильності проведених позивачем розрахунків заборгованості, а відтак вважає надані позивачем розрахунки заборгованості за період з липня 2018 року по травень 2021 року (а. с. 9) та з липня 2018 року по серпень 2022 року (а. с. 76 на звороті 77) також неналежними доказами у цій справі. З огляду\~на викладене,\~враховуючи те,\~зо заборгованість\~за водопостачання\~холодної води\~і водовідведення\~у розмірі\~36887\~гривень 43\~копійки виникли\~у відповідачів\~у зв`язку\~з нарахуванням\~їм позивачем\~оплати за\~послуги згідно\~з діючими\~нормативами споживання,\~а не\~за показаннями\~засобу обліку\~холодної води,\~що суперечить\~пункту 10\~Правил №\~630,\~суд доходить\~висновку про\~відсутність правових\~підстав для\~задоволення позовних\~вимог в\~цій частині\~саме з\~цих підстав,\~а оскільки\~позовні вимоги\~про стягнення інфляційних витрат та 3% річних є похідними від первісної вимоги про стягнення заборгованості та, здійснені позивачем за період\~часу з\~липня 2018\~року по\~січень 2021\~року,\~тобто із\~порушенням строків\~позовної давності, то дані вимоги також не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Враховуючи те, що судове рішення\~не може\~ґрунтуватися на\~припущеннях, що\~суд дійшов\~висновку про\~необґрунтованість та\~недоведеність позовних\~вимог належними,\~допустимими та\~достатніми доказами,\~а тому\~про відсутність\~підстав для\~стягнення із\~ [PERSON] \~та [PERSON] заборгованості за\~послуги водопостачання\~та водовідведення, у зв`язку із чим суд відмовляє у задоволенні позову саме з цих підстав. Отже, клопотання відповідачів про застосування строку позовної давності слід залишити без задоволення. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. На підставі приписів ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог позивачці відмовлено, судовий збір не відшкодовується. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed