Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-29 00:00:00

У січня 2023 року позивач, АТ КБ «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570, м. Київ), з підстав прострочення зобов`язання за договором пред`явив через суд вимоги на предмет стягнення з відповідача, [PERSON] , заборгованості станом на 21 грудня 2022 року на суму 54\~051,36 грн., з яких 44\~643,66 грн. заборгованість за тілом кредиту, 2\~544,90 грн. заборгованість за нарахованими відсотками, 6\~862,80 грн. заборгованість за простроченими відсотками. АТ КБ «ПриватБанк», будучи правонаступником публічного акціонерного товариства, в обґрунтування підстав позову посилається на укладення договору банківських послуг шляхом підписання 13 січня 2011 року анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, з виявленням бажання оформити на своє ім`я кредитку «Універсальна/GOLD», ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, на підставі чого відповідачу була видана платіжна картка з встановленим кредитним лімітом на ініційований ним переказ коштів у розмірі, з подальшим його збільшенням до 45 000 грн., під проценти за користування, чим відповідач скористалася для розрахунків на свої потреби, але з поверненням кредиту і сплатою процентів прострочила. Наведені у позовній заяві доводи і міркування про забезпечений неустойками і наданий під проценти кредит позивач аргументував змістом договору, зафіксованим у кількох письмових та електронних документах, відповідно до п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, за якими клієнт надає банку право змінювати у будь-який момент кредитний ліміт у бік зменшення чи збільшення, тим самим безумовно погоджуючись в момент укладання договору на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого за рішенням банку. 13 березня 2023 року через канцелярію суду відповідач [PERSON] подала відзив на позов, в якому зазначила, що вона є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» з 03 жовтня 2003 року та за весь цей час користувалася послугами зазначеного банку, оформлювала майнові та споживчі кредити та своєчасно їх повертала, не маючи прострочень по кредитним зобов`язанням. Відповідач зазначає, що більше 20 років її робота пов`язана з шоу та розважальними програмами, вона займається написанням сценаріїв лазерних шоу, великих свят міського та державного рівня. В той же час, у зв`язку із впровадженням на території України карантину через хворобу «Covid-19», а також у зв`язку із введенням 24 лютого 2023 року воєнного стану на території України внаслідок військової агресії з боку рф проти України, відповідач та її сім`я опинилися в скрутному матеріальному становищі та лишилися від отримання доходу, який здебільшого відповідач отримувала від своєї роботи. Позивач визнала, що дійсно має заборгованість по кредиту перед АТ КБ «ПриватБанк», яка становить 54\~051,36 грн., яку вона згодна виплатити, однак наразі фінансово такої можливості не має, а тому просила суд відстрочити виконання рішення суду до припинення військового стану, що є форс-мажорною обставиною (а.с. 152-153). З відкриттям спрощеного позовного провадження за ухвалою суду від 24 лютого 2023 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень та без потреби у витребуванні доказів чи у сприянні в поданні доказів іншим чином. Суд, дослідивши зібрані докази, відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог за наявними в ній матеріалами із частковим задоволенням позовних вимог, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Відповідач, відповідно до анкети-заяви від 13 січня 2011 року, отримала кредитні кошти на кредитну карту та висловила згоду з тим, що вказана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг (а.с. 66, 67, 68, 69, 70-78, 78). Проте номер банківського рахунку у цій анкеті-заяві позивачем зазначений не був, однак до позовної заяви додано виписку про рух коштів на клієнтському рахунку про зарахування 13 січня 2011 року позивачем коштів на виконання ч. 2 ст. 1068 ЦК України в розмірі встановленого відповідачу кредитного ліміту 3 000 грн., внаслідок чого суд вважає доведеним факт передачі коштів кредитного ліміту у розмірі 3 000 грн., у власність відповідача на умовах кредитного договору згідно з ст. 1054 ЦК України в момент випуску платіжної карти, а в подальшому кредитний ліміт було збільшено до 45 000 грн. Тобто, встановлення кредитного ліміту для ініційованого переказу коштів за допомогою платіжної картки згідно з п.\~1.14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» має значення погодження максимальної суми грошового переказу, на яку позивач у майбутньому зобов`язувався відповідно до ст.ст. 1054, 1056 ЦК України надавати кредит відповідачу під час безготівкових розрахунків останнього чи зняття ним готівки, про що свідчить наданий позивачем розрахунок основного боргу за кредитом, наданим по типу відновлювальної кредитної лінії. Умови та Правила надання банківських послуг, які не містять підпису відповідача та не мають дати їх складання позивачем, у судовій практиці застосування ст. 207 ЦК України за висновками Верховного Суду України в постанові № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору, оскільки не можуть без сумнівів підтверджувати, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву-анкету. За офіційним тлумаченням частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~в рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин і\~свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту, з огляду на що споживач послуг банку приєднується лише до тих умов, з якими він ознайомлений, а банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Відповідно, суд відкидає аргументи позивача про застереження у заяві-анкеті перед місцем її підписання відповідачем, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку становить між сторонами договір банківських послуг, внаслідок їх явної неприйнятності з огляду на усталену судову практику застосування ст.ст. 207, 634 ЦК України за висновками Великої палати Верховного Суду, викладеними третього липня 2019 року у постанові № 14-131цс19, про неприпустимість покладання на слабшу сторону споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору. За відсутності в\~заяві-анкеті домовленості сторін про сплату процентів, комісій, пені та штрафів за несвоєчасне повернення кредиту надані позивачем банком витяги з тарифів і\~умов, які не містять підпису відповідача, в судовій практиці застосування ст.ст. 633, 634 ЦК України за висновками Великої палати Верховного Суду у зазначеній постанові № 14-131цс19 не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не можуть підтверджувати вказаних обставин. Враховуючи поділ умов договору щодо процентів та неустойки відповідно до ст. 628 ЦК України на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі), у з`ясованих судом обставинах відсутні\~підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення строків виконання, а також ціну договору в формі сплати комісій та в тому розмірі процентів, яких по суду відшукує позивач саме у цій справі. Суд за браком доказів підтвердження в порядку ст. 545 ЦК України повернення відповідачем кредиту дійшов висновку згідно з ст.ст. 12, 80, 81 ЦПК України про встановлений заявою-анкетою баланс ймовірностей, який свідчить на користь тверджень позивача, оскільки більш імовірне використання кредиту можна виключати лише за наявними у відповідача фіскальними чеками та іншими розрахунковими документами, внаслідок чого за внутрішнім переконанням знаходить виконання відповідачем зобов`язання згідно з ст. 612 ЦК України простроченим. Судом встановлено, що 30 січня 2013 року на кредитну картку № [NUMBER] видану на ім`я [PERSON] встановлено кредитний ліміт у розмірі 3 000 грн., який декілька разів збільшувався, останнього разу 14 грудня 2021 року збільшено на кредитну картку № [NUMBER] до 45 000 грн., однак станом на 21 грудня 2022 року розмір основного боргу становить 44\~643,66 грн., розмір заборгованості за відсотками становить 2\~544,90 грн. У відповідності до розрахунку заборгованості за кредитом станом на 21 грудня 2022 року заборгованість за основним боргом становить 44\~643,66 грн. (а.с. 13-37) та обставини отримання коштів в такому розмірі підтверджуються випискою по рахунку (а.с. 38-64). Таким чином, відповідач порушила взяте перед позивачем кредитне зобов`язання, строк виконання якого за усталеною судовою практикою визначений моментом пред`явлення вимоги згідно ст. 530 ЦК України, від чого відповідач під різними приводами ухиляється, на підставі чого права позивача відповідно до ст. 611 ЦК України підлягають захисту з присудженням з відповідача 44\~643,66 грн. основного боргу за кредитом, а в частині заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 2\~544,90 грн. з наведених вище мотивів належить вважати договір не укладеним з відмовою в позові за безпідставністю, тоді як проценти за фактичне користування коштами за недоведеністю їх визначення на розсуд сторін спору можуть стягуватися за загальними правилами про позику, з приводу чого вимоги у цій справі не заявлялися. В той же час, відповідач [PERSON] звернулася до суду із заявою про відстрочення виконання судового рішення до закінчення воєнного стану, посилаючись на те, що у зв`язку із впровадженням на території України карантину через хворобу «Covid-19», а також у зв`язку із введенням 24 лютого 2023 року воєнного стану на території України внаслідок військової агресії з боку рф проти України, відповідач та її сім`я опинилися в скрутному матеріальному становищі та лишилися від отримання доходу, який здебільшого відповідач отримувала від своєї роботи. Так, відповідно до ч. 1 ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Враховуючи наведене, беручи до уваги матеріальне становище відповідача, а також обставини того, що на території України введено воєнний стан, через що відповідач втратила можливість отримувати дохід від своєї роботи, що істотно ускладнюють виконання нею рішення на даний час, суд вважає за можливе відстрочити виконання зазначеного судового рішення на один рік. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір слід покласти на відповідача з урахуванням задоволення позовних вимог. Згідно з п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014 вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною\~Законом «Про судовий збір»). Понесення позивачем судових витрат у вигляді судового збору в розмірі 2 684 грн. підтверджується платіжним дорученням. Враховуючи те, що задоволено 82,60 % позовних вимог (44\~643,66 грн х 100% / 54\~051,36 грн), суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених судових витрат у вигляді судового збору у розмірі 2\~216,98 грн.\~пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (2 684 грн х 82,60% / 100%). На підстав вищевикладеного,

Outcome: partial