Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-12 00:00:00

у червні 2021 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гречана Руслана Тарасівна (далі - третя особа, ПН КМНО Гречана Р.Т.), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Змисловська Тетяна Василівна (далі - третя особа, ПН КМНО Змисловська Т.В.), про визнання нікчемним заповіту, визнання відсутнім права на спадкування за заповітом та визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом. Позов мотивувала тим, що [INFO] помер батько [PERSON] - [PERSON] , який на момент смерті перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , за заявою якої 3 травня 2019 року ПН КМНО Гречаною Р.Т. було заведено спадкову справу № 4/2019. Вказувала, що крім дружини спадкодавця з заявами про прийняття спадщини в передбачений законом строк звернулася сама позивачка, а також інші діти спадкодавця: дочка [PERSON] та сини [PERSON] і [PERSON] 3 травня 2019 року ПН КМНО Гречаною Р.Т. було перевірено наявність у Спадковому реєстрі заповіту [PERSON] та враховуючи, що на час відкриття спадщини та заведення спадкової справи будь-які відомості у вказаному реєстрі щодо наявності заповітів чи спадкових договорів, укладених спадкодавцем, були відсутні, то спадкування мало здійснюватися за законом в рівних частинах між всіма спадкоємцями першої черги. Однак, 3 грудня 2019 року ПН КМНО Гречаною Р.Т. в процесі оформлення права на спадщину за законом, а саме при видачі свідоцтв за заявою [PERSON] було зроблено повторний запит до Спадкового реєстру та виявлено запис про заповіт померлого [PERSON] , який було посвідчено ПН КМНО Змисловською Т.В. 26 квітня 2019 року, який було зареєстровано 17 травня 2019 року. Відповідно до вказаного заповіту [PERSON] заповів усе належне йому майно [PERSON] . Позивач вказувала, що [PERSON] за життя будь-яких заповітів не складав і не мав такого наміру. Вважає, що заповіт [PERSON] складено з порушенням вимог щодо його оформлення та посвідчення з наступних обставин. ПН КМНО Змисловською Т.В. не було надано оригінала примірника заповіту, який мав зберігатись в матеріалах справи нотаріуса, натомість такий оригінал відсутній, що на її думку вказує на порушення вимог щодо його форми та посвідчення, заповіт не вчинявся в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій під реєстровим № 544 та не вчинявся на нотаріальному бланку серії ННЕ № 876277, станом на 26 квітня 2019 року не існувало нотаріального бланку, на якому нотаріус могла посвідчити заповіт, а відомості щодо бланку серії ННЕ № 876227 були змінені на заповіт в реєстрі бланків лише 17 травня 2019 року, в той час як на вказаному бланку 26 квітня 2019 року було посвідчено заяву. При цьому відомості про зазначений вище заповіт було внесено до Спадкового реєстру лише 17 травня 2019 року, тобто більш ніж через 20 днів з моменту його посвідчення, у період часу коли був складений заповіт [PERSON] перебував у зовсім іншому місці, ніж ПН КМНО Змисловська Т.В., а платіж «Реєстрація/зміна/скасування/дублікат заповіту» [PERSON] було здійснено 17 травня 2019 року. На думку позивача, ПНКМНО Гречана Р.Т. не надала правову оцінку заповіту та неправомірно видала свідоцтва про право на спадщину [PERSON] . Посилаючись на вказані обставини, просила визнати нікчемним заповіт [PERSON] , померлого [INFO] , посвідченого ПН КМНО Змисловською Т.В. 26 квітня 2019 року та зареєстрованого 17 травня 2019 року; визнати відсутнім у [PERSON] право на спадкування за заповітом [PERSON] , померлого [INFO] , посвідченого ПН КМНО Змисловською Т.В. 26 квітня 2019 року та зареєстрованого 17 травня 2019 року; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 9 грудня 2019 року складене на бланку серії НОЕ № 654288, зареєстроване в спадковому реєстрі під № 65197555, видане [PERSON] ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 9 грудня 2019 року, складене на бланку серії НОЕ № 654289, зареєстроване в спадковому реєстрі під № 65197689, видане [PERSON] . Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 29 червня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. 27 серпня 2021 року представник позивача звернувся до суду з заявою про забезпечення вказаного позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб марки PEUGEOT, модель 3008, загальний легковий універсал - В, 1997 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , коричневого кольору та заборони відповідачу вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо вказаного транспортного засобу. Ухвалою від 31 серпня 2021 року заяву про забезпечення позову задоволено частково. В якості забезпечення позову накладено арешт на належний на праві власності [PERSON] та [PERSON] транспортний засіб марки PEUGEOT, модель 3008, загальний легковий універсал - В, 1997 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , коричневого кольору. 13 вересня 2021 року від представника відповідача - адвоката Василенко А.В. надійшов відзив. В якому вона просить відмовити в задоволенні позову, оскількив матеріалах справи наявні докази, які підтверджують, що нотаріальна дія з посвідчення заповіту відбулася саме 26 квітня 2019 року, тобто за життя спадкодавця, нотаріус перевірив його дієздатність, з`ясував дійсну волю заповідача щодо розпорядження майном на випадок смерті, а наявність особистого підпису [PERSON] в заповіті свідчить про його вільне волевиявлення. Вказує, що відсутність оригіналу заповіту не може бути безумовним доказом його невчинення, оскільки в матеріалах справи наявна належним чином завірена його копія, а судам також для огляду надавався дублікат заповіту. Наполягає на тому, що реєстрація заповіту не залежить від волі спадкодавця, а є технічною дією нотаріуса, від якої не залежить зміст заповіту, дата його посвідчення (вчинення), а також дійсне волевиявлення спадкодавця. Несплата державного мита в день вчинення заповіту, на думку відповідачки, також не є підставою для визнання його недійсним. Оскільки заповіт складено у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення, підписаний заповідачем та здійснена його державна реєстрація, просила у задоволенні позову відмовити. 6 жовтня 2021 року від представника позивача - адвоката Гусака А.М. надійшла відповідь на відзив. Просив позов задовольнити та зазначив, що заповіт не вчинявся на бланку серії ННЕ № 876277, 17 травня 2019 року о 17 год. 18 хв. в Спадковому реєстрі вперше з`явились відомості про заповіт від імені [PERSON] , дана дія була вчинена на 3 хв раніше ніж зміна коду витрачання бланку нотаріального документа із «Заява» на «Заповіт», заповіт було зареєстровано не за життя спадкодавця, а вже після його смерті [INFO] , а платіж від імені [PERSON] здійснений 17 травня 2019 року о 18 год. 56 хв. Звернув увагу на умисні дії нотаріуса, спрямовані на оформлення та реєстрацію заповіту від імені [PERSON] , який останній за життя не складав. У судовому засіданні 3 листопада 2021 року при розгляді клопотань представника позивача Гусака А.М. з`ясувалось, що у провадженні Київського апеляційного суду перебуває апеляційна скарга на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 8 липня 2021 року, яким позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Визнано недійсним заповіт, складений [PERSON] , померлим [INFO] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. 26 квітня 2019 року та зареєстрований 17 травня 2019 року. Судом з власної ініціативи на обговорення було постановлено питання про зупинення провадження у справі на підставі п. 6 ч. 1 ст. 257 ЦПК України до набрання законної сили рішенням Шевченківського районного суду м. Києва 8 липня 2021 року. Представник позивача Гусак А.М. заперечував проти зупинення провадження у справі. Представники відповідача вважали за необхідне зупинити провадження у справі. Ухвалою від 3 листопада 2021 року провадження у вказаній справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 761/49151/19 за позовом [PERSON] до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Змисловської Тетяни Василівни, [PERSON] , треті особи - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гречана Руслана Тарасівна, про визнання заповіту недійсним. 18 листопада 2021 року від представника відповідача - адвоката Танцюри Л.О. надійшли заперечення на відповідь на відзив. Зазначив, що немає жодних підстав вважати, що посвідчення нотаріусом правочину з допущенням описки під час внесення відомостей до реєстру нотаріальних дій тягне за собою визнання заповіту нікчемним, твердження позивача про те, що оспорюваний заповіт внесено до Книги реєстрації нотаріальних дій та Реєстру з порушенням порядку, що свідчить про його нікчемність є безпідставними. Оспорюваний заповіт був складений у письмовій формі, в оспорюваному заповіті міститься підпис заповідача та здійсненим ним напис, а саме: «Текст цього заповіту, до підписання, мною вголос прочитаний», а у тексті заповіту зазначено: місце, дата та час складання заповіту, число, місяць, рік народження [PERSON] , ідентифікаційний код. Заповідачу роз`яснено зміст статей 1241, 1254, 1307 ЦК України. Заповіт прочитаний вголос заповідачем [PERSON] та власноручно ним підписаний у присутності нотаріуса. Також у заповіті зазначено, що заповіт записаний нотаріусом зі слів [PERSON] за допомогою загальноприйнятого технічного засобу (комп`ютера), особу заповідача встановлено, дієздатність його перевірено, що на думку представника відповідача, свідчить про пряме волевиявлення [PERSON] заповісти все своє майно його дружині і для цього він не був зобов`язаний повідомляти всіх членів своєї сім`ї про свою волю. В задоволені позовних вимог просив відмовити. 8 листопада 2021 року від представника відповідача надійшла апеляційна скарга на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 31 серпня 2021 року. Постановою Київського апеляційного суду від 23 червня 2022 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, а ухвалу Дарницького районного суду міста Києві від 31 серпня 2021 року - без змін. 1 листопада 2022 року від представника позивача адвоката Гусака А.М. надійшла заява про поновлення провадження, оскільки 20 липня 2022 року набрала законної сили постанова Верховного Суду у справі № 761/49151/19. 2 листопада 2022 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Василенко А.В. надійшло клопотання про поновлення провадження. Зазначила, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним заповіту залишено без задоволення та постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 6 січня 2023 року справу передано судді Гусак О.С. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 9 січня 2023 року поновлено провадження у справі. 2 лютого 2023 року до суду надійшло клопотання представника [PERSON] адвоката Василенко А.В. пор закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. 2 лютого 2023 року у судовому засіданні представник позивача адвокат Блаженко Р.П. просив оголосити перерву для ознайомлення з даним клопотанням, судом було задоволено його клопотання та відкладено розгляд справи на 2 березня 2023 року. 2 березня 2023 року позивач [PERSON] та її представник адвокат Гусак А.М. у задоволенні вказаного клопотання просили відмовити, представник [PERSON] адвокат Василенко А.В. просила задовольнити. Протокольною ухвалою суду у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено та продовжено розгляд справи. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 2 березня 2023 року залучено до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] , [PERSON] та законного представника [PERSON] , [INFO] , - [PERSON] ( [ADDRESS] ). 27 березня 2023 року представник позивача - адвокат Гусак А.М. подав заяву про залишення без розгляду вимогу про визнати відсутнім у [PERSON] право на спадкування за заповітом [PERSON] , померлого [INFO] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. 26 квітня 2019 року та зареєстрованого 17 травня 2019 року. Позивач позицію представника підтримала, представник відповідача - адвокат Василенко А.В. проти задоволення клопотання не заперечувала. Інші учасники справи повідомлені належним чином про розгляд справи до суду не з`явились, причини неявки не повідомили. Ухвалою від 27 березня 2023 року заяву задоволено, позовну вимогу про визнання відсутнім у [PERSON] право на спадкування за заповітом [PERSON] , померлого [INFO] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. 26 квітня 2019 року та зареєстрованого 17 травня 2019 року, залишено без розгляду. Протокольною ухвалою суду від 27 березня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про визнання обов`язково явки нотаріуса Змисловської Т.В. в судове засідання при розгляді вказаної справи, однак зобов`язано приватних нотаріусів Змисловську Т.В. та Гречану Р.Т. як свідків надати відповіді на питання у порядку передбаченоум ст. 93 ЦПК України, які поставлені позивачем у позовній заяві. 2 травня 2023 року від представника приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гречаної Р.Т. - адвоката Слєпухи О.С. надійшли пояснення, в яких вона зазначила, що позивач [PERSON] , не є особою, стосовно якої приватний нотаріус Гречана Р.Т. вчиняла нотаріальну дію, у зв`язку з чим вона не може бути допитана як свідок, а [PERSON] не зверталась із вимогою про розголошення нотаріальної таємниці до приватного нотаріуса. Протокольною ухвалою суду від 3 травня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 1 червня 2023 року. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник позивача Гусак А.М. просили позовні вимоги задовольнити, представник відповідача Василенко А.В. у задоволенні позову просила відмовити. Вислухавши доводи сторін, наявні у матеріалах справи докази, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. [INFO] помер [PERSON] , спадкоємцями якого є його дружина [PERSON] , а також діти: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 35, т. 1). За заявою [PERSON] про прийняття спадщини 3 травня 2019 року приватний нотаріус КМНО Гречана Р.Т. завела спадкову справу № 4/2019 (а.с. 37, 42, т. 1). Всі інші спадкоємці в установлений статтею 1270 ЦК України строк також подали заяви про прийняття спадщини за законом. 3 грудня 2019 року нотаріус Гречана Р.Т. при оформленні свідоцтв про право на спадщину за законом зробила повторний запит до спадкового реєстру та виявила запис про наявність заповіту від імені [PERSON] , датованого 26 квітня 2019 року й посвідченого приватним нотаріусом КМНО Змисловською Т.В. (а.с. 22, т. 1). Відомості про вказаний заповіт внесені нотаріусом Змисловською Т.В. до спадкового реєстру 17 травня 2019 року о 17 год 18 хв (а.с. 36, т.1). За відомостями з реєстру для реєстрації нотаріальних дій та відповідно до копії заповіту нотаріальна дія № 544 з посвідчення заповіту вчинена на бланку серії ННЕ № 876227 (а.с.153 т. 1). Із матеріалів справи вбачається, що у провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебувала справа № 761/49151/19 за позовом [PERSON] до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Змисловської Тетяни Василівни, [PERSON] , треті особи - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гречана Руслана Тарасівна про визнання заповіту недійсним. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 8 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року, позов задоволено частково визнано недійсним заповіт, укладений [PERSON] , який помер [INFO] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. 26 квітня 2019 року та зареєстрований у Спадковому реєстрі 17 травня 2019 року, у задоволенні позову до приватного нотаріуса відмовлено. Постановою Верховного Суду від 20 липня 2022 року вказані судові рішення в частині задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Із матеріалів позовної заяви, що перебуває у провадженні Дарницького районного суду м. Києва, вбачається, що однією із вимог позовної заяви є визнання нікчемним заповіту, що складений [PERSON] , померлим [INFO] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. 26 квітня 2019 року та зареєстрований 17 травня 2019 року. Предметом позову у справі № 761/49151/19 за позовом [PERSON] до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Змисловської Т.В., [PERSON] , треті особи - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гречана Р.Т., був той самий заповіт. Зі змісту позовної заяви, яка була предметом розгляду у Шевченківському районному суді м. Києва у справі № 761/49151/19, вбачається, що як на підставу задоволення позовних вимог [PERSON] посилалась на вимоги ст. 1257 ЦК України, та вказуючи на те, що при вчиненні заповіту порушено порядок його посвідчення та внесення відомостей в Спадковий реєстр; волевиявлення спадкодавця не відповідало його волі, оскільки наявні сумніви щодо особистого підписання заповіту [PERSON] , [PERSON] просила суд ухвалити рішення, яким визнати заповіт, складений 26 квітня 2019 року від імені [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Змисловською Т. В., недійсним. Крім того, із пояснень по суті справи, які були подані [PERSON] до Шевченківського районного суду м. Києва, однією із підстав позову позивач зазначала складення заповіту із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (а.с. 217 т. 1). Суди при розгляді вказаної справи встановили, що на момент розгляду справи код витрачання бланку серії ННЕ № 876227 значиться «4» - заповіт. Згідно відповіді ДП «НАІС» від 1 квітня 2021 року №1779/16.3-13 26 квітня 2019 року о 21 год. 26 хв. код витрачання бланку серії ННЕ №876227 був «8» - заява і лише 17 травня 2019 року о 17 год. 23 хв. код витрачання бланку було змінено на «4» - заповіт. 17 травня 2019 року о 17 год. 18 хв. (за 5 хв. до зміни коду витрачання нотаріального бланка) в Спадковому реєстрі з`явились відомості про заповіт від імені [PERSON] . Наявність у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій запису про заповіт від імені [PERSON] на бланку серії ННЕ № 876227 порушує порядкову послідовність використання бланків нотаріальних документів та вчинення нотаріальних дій за 26 квітня 2019 року, яка за наявності запису про оспорюваний заповіт виглядає наступним чином: № 543 - бланк серії ННЕ № 876224 (довіреність); № 544 - бланк серії ННЕ №876225 (довіреність); № 544 - бланк серії ННЕ № 876227 (заповіт); № 545 - бланк серії ННЕ №876226 (довіреність); № 546 - бланк серії ННЕ № 876227 (заява); № 547 - бланк серії ННЕ №876228 (договір купівлі - продажу). Нотаріальні дії з посвідчення довіреностей № 543 і № 544 були послідовно вчинені та зареєстровані в Єдиному реєстрі довіреностей 26 квітня 2019 року о 18:58 та 19:01 відповідно. При цьому за поясненнями нотаріуса заповіт було зареєстровано ще 26 квітня 2019 року о 17:00, однак унаслідок технічної несправності реєстру відомості про вчинення нотаріальної дії не збереглися, про що вона 26 квітня 2019 року повідомила адміністратора реєстру 26 квітня 2019 року ПН КМНО Змисловська Т.В. склала акт відповідно до якого зазначила, що на сторінці 116 реєстру помилково двічі проставлено реєстровий номер № 544. При складанні статистичного звіту буде додана 1 нотаріальна дія. 27 серпня 2020 року на адвокатський запит представника позивача ДП «НАІС» надало відповідь про те, що з повідомленням від 26 квітня 2019 року № 22/01-16 нотаріус до підприємства не зверталася. Нотаріальна дія з посвідчення заповіту вчинена на підставі квитанції з призначенням платежу реєстрація/зміна/скасування/дублікат заповіту [PERSON] , платником за якою зазначений саме спадкодавець. Квитанція про сплату спадкодавцем обов`язкового платежу датована 17 травня 2019 року. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, Верховний Суд виходив із наступних обставин. Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Згідно частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Натомість заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (частина перша статті 1257 ЦК України). Кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2022 року в справі № 335/4419/19 (провадження № 61-6171св21) з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зроблено висновок, що «нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України свідчить, що, пред`являючи позов про визнання заповіту недійсним, позивач має довести, а суд - установити, що волевиявлення заповідача на складання заповіту: не було вільним, тобто, здійснене під впливом зовнішніх обставин, не відповідало його волі, тобто, волевиявлення заповідача на складання заповіту було, але як форма вираження внутрішньої волі повністю чи частково не відповідало дійсній волі заповідача. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 376/946/17 (провадження № 61-14829св18) зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису забезпечує ідентифікацію сторони (сторін) правочину та цілісність документу, в якому втілюється правочин. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 17 листопада 2021 року в справі № 755/8776/18 (провадження № 61-4841св20) зроблено висновок, що тлумачення норм цивільного законодавства свідчить, що несвоєчасне здійснення державної реєстрації посвідченого заповіту в Спадковому реєстрі не зумовлює його нікчемність та не є підставою для оспорюваності заповіту. Несвоєчасне подання 20 листопада 2017 року (вже після смерті заповідача) посадовою особою органу місцевого самоврядування реєстратору - Філії міста Києва та Київської області державного підприємства «Національні інформаційні системи» заяви про реєстрацію заповіту [PERSON] у Спадковому реєстрі є порушенням, допущеним секретарем сільської ради, яке не впливає на волевиявлення спадкодавця щодо розпорядження власним майном, а лише свідчить про недобросовісне виконанням секретарем сільської ради своїх обов`язків щодо вчинення нотаріальних дій та не є підставою для оспорюваності заповіту. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 18 вересня 2019 року в справі № 204/9143/13-ц (провадження № 61-24791св18) зроблено висновок, що посилання касаційної скарги на відсутність оригіналу заповіту і неможливість у зв`язку з цим встановити справжню волю спадкодавця, на увагу не заслуговують, оскільки з матеріалів витребуваної судом першої інстанції спадкової справи, яка містить завірену належним чином копію заповіту, ці обставини встановлено. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року в справі № 564/1226/16-ц (провадження № 61-1342св18) зазначено, що: «висновок апеляційного суду про те, що доводи позивача щодо несплати державного мита за посвідчення заповіту не є правовою підставою для визнання заповіту недійсним - обґрунтований, оскільки ці обставини не спростовують волевиявлення заповідача та не свідчать про порушення вимог щодо форми і порядку посвідчення заповіту». У справі, що переглядається: при задоволенні позову про визнання заповіту недійсним, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, вважав, що: «під час розгляду справи у суді, не було встановлено фактів, які б підтвердили неможливість реєстрації заповіту саме 26 квітня 2019 року, на неодноразові витребування оригіналу заповіту останній так і не був витребуваний. Враховуючи наявність такого значного проміжку часу, який минув з дати начебто складання та посвідчення заповіту спадкодавцем до моменту появи відомостей у Спадковому реєстрі та подальшого виявлення заповіту, а також неможливістю огляду безпосереднього оригіналу заповіту вказують на відсутність відомостей того, що [PERSON] підписував вказаний заповіт, а отже і те, що його воля була направлена на відповідне його підписання»; суди не врахували, що внесення відомостей про заповіт [PERSON] до спадкового реєстру 17 травня 2019 року, а не в день його складання 26 квітня 2019 року як не зумовлює його нікчемність, так і не може бути підставою для його оспорення, оскільки вказані обставини не впливають на визначення волевиявлення спадкодавця. Не впливає на визначення волевиявлення і встановлена судами невідповідність у номерах нотаріальних бланків і вчинених нотаріальних дій; суди зробили помилкові висновки про те, що відсутність оригіналу заповіту та здійснення оплати за його посвідчення після вчинення нотаріальної дії відносяться до передбачених частиною другою статті 1257 ЦК України підстав для визнання заповіту недійсним; стосовно заявленої [PERSON] підстави недійсності заповіту внаслідок невідповідності волевиявлення заповідача його волі (частина друга статті 1257 ЦК України), то суди не звернули увагу, що позивачка обґрунтовувала її саме непідписанням [PERSON] тексту оспорюваного нею заповіту. Проте непідписання заповіту заповідачем свідчить про вчинення заповіту з порушенням вимог щодо його форми, що відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України має наслідком його нікчемність; суди не врахували, що якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто, якщо цей правочин нікчемний, то позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Суди не встановили обставин, які б дозволяли кваліфікувати заповіт [PERSON] як нікчемний; Постанова Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 761/49151/19, зміст якої викладено вище, набрала законної сили (а.с. 205-219 т. 2). Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. У постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року в справі № 161/2823/19 (провадження № 61-6515св20) визначено наступні терміни. Позов - це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється в певній, визначеній законом процесуальній формі. Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава. Предметом є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача. Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога. Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Звертаючись до Дарницького районного суду м. Києва, про визнання заповіту нікчемним, [PERSON] посилалась на те що, та обставина, що незаконний заповіт було складено з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, в силу чого він є нікчемним, підтверджується наступним: - за реєстровим номером № 544 було вчинено зовсім іншу нотаріальну дію, а саме посвідчено довіреність; код витрачання нотаріального бланку серії ННЕ 876227 «Заява» було змінено на «Заповіт» лише 17 травня 2019 року, а 26 квітня 2019 року відповідний бланк було витрачено саме для оформлення заяви [PERSON] ; на бланку серії ННЕ 876227 було вчинено нотаріальну дію засвідчення справжності підпису на заяві [PERSON] що спростовує оформлення Заповіту на цьому ж бланку; відомості про заповіт до Спадкового реєстру було внесено лише 17 травня 2019 року; примірник заповіту, який мав міститися у матеріалах справи нотаріуса [PERSON] (до його викрадення) останньою до Шевченківського районного суду м. Києва надано не було; у період часу, коли було складено заповіт, [PERSON] перебував у зовсім іншому місці ніж приватний нотаріус Змисловська Т.В.; платіж «Реєстрація/зміна/скасування/дублікат заповіту» [PERSON] було здійснено 17 травня 2019 року (а.с. 9 т. 1). Позивач просить визнати нікчемним заповіт, посилаючись на ті самі порушення як були допущені нотаріусами при його посвідченні та реєстрації. Разом з тим, вказані обставини були предметом дослідження та їм надано оцінку під час розгляду справи № 761/49151/19, постанова Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 761/49151/19, якою були скасовані рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі, набрала законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та окарженню не підлягає. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Суд звертає увагу учасників справи, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Крім того, преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Преюдиціальні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки є встановленими у рішенні, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву законність судового акта, який набрав законної сили. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення (Правова позиція ВС у складі КГС, постанова від 18 березня 2021 року, справа № 902/608/19). Із пояснень по суті справи, які були подані [PERSON] до Шевченківського районного суду м. Києва, однією із підстав позову позивач зазначала складення заповіту із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, що є наслідком визнання заповіту нікчемним (а.с. 217-223 т. 1). Отже вказані обставини, які були встановлені судами першої інстанції, та яким була надана оцінка Верховним Судом у постанові від 20 липня 2022 року справа № 761/49151/19 року, не потребують повторного встановлення та дослідження. Жодних нових обставин, які не були предметом оцінки у Верховному Суді, [PERSON] у позовній заяві, поданої до Дарницького районного суду м. Києва, ще до винесення вказаної постанови, не вказала. Фактично виключаючи відповідача у справі приватного нотаріуса, до якого Шевченківським районним судом м. Києва було відмовлено у позові як до неналежного відповідача, та заявляючи похідні вимоги про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину до [PERSON] , яка була відповідачем у справі № 761/49151/19, [PERSON] просить суд визнати той самий заповіт нікчемним. Разом з тим, оцінку нікчемності вказаного заповіту було зроблено у постанові Верховного Суду, який дійшов висновку, що обставин, які б дозволяли кваліфікувати заповіт [PERSON] як нікчемний, не встановлено. Доводи, зазначені в позовній заяві до Дарницького районного суду м. Києва зводяться до необхідності переоцінки доказів при новому розгляді справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки судами при розгляді справи № 761/49151/19. Зміна складу учасників, справи не може приводити до переоцінки доказів за встановлених вже обставин у попередній справі, яка була предметом перегляду у суді касаційної інстанції. Таким чином, враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання заповіту нікчемним є необгрунтованими та задоволенню не підлягають. Оскільки позовні вимоги про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину є похідними, то у їх задоволенні також необхідно відмовити.

Outcome: dismissed