Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-06 00:00:00

Представник позивача - [PERSON] , який здійснює представництво інтересів [PERSON] на підставі ордера про надання правничої (правової) допомоги №1030083 від 04 травня 2022 року, звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] та Підволочиської селищної ради, про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном шляхом знесення самовільно встановленого гаража поблизу будинку [ADDRESS] . 09 травня 2023 року подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій позов пред`явив лише до [PERSON] та Підволочиської селищної ради, оскільки [PERSON] померла, а [PERSON] є спадкоємцем до майна померлої. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0425 га із призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та будинковолодіння [ADDRESS] . Поряд із вказаною земельною ділянкою розташований дерев`яний гараж, який знаходиться в безпосередній близькості до вікон позивача (1,27 м) та створює перешкоди в користуванні заїздом на подвір`я транспортних засобів позивача. Актом комісійного обстеження місця розташування дерев`яного гаража на прибудинковій території по [ADDRESS] , встановлено, що гараж розташований на землі Підволочиської селищної ради та належить [PERSON] . Разом із цим, гараж споруджено без жодних дозвільних документів, не має фундаменту, змонтований із дерев`яних дощок, покрівля - із азбестоцементних листів по дерев`яній обрешітці, електричне освітлення та опалення відсутнє. Споруда гаража розташована на відстані менше двох метрів до житлового будинку [PERSON] , що суперечить вимогам п.15.2.2. ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій». Крім цього, дозволу на встановлення тимчасового дерев`яного гаража Підволочиська селищна рада [PERSON] не надавала, відповідного рішення з цього приводу не приймала, земельну ділянку для встановлення гаража [PERSON] не було виділено. Прибудинкова територія, на якій розміщено гараж належить Підволочиській селищній раді. Позивач неодноразово зверталася до Підволочиської селищної ради з проханнями демонтувати вказаний вказаний гараж. З цього приводу Підволочиська селищна рада надавала [PERSON] та її доньці - [PERSON] , терміни для добровільного демонтажу гаража, однак, на даний момент, гараж не демонтовано. Також зазначає, що цей дерев`яний гараж несе загрозу для її домоволодіння та життя та здоров`я людей, які в ньому проживають. Крім того, вважає, що Підволочиська селищна рада повинна знести гараж, якщо цього не робить [PERSON] , оскільки земля під гаражем відноситься до комунальної власності. Виходячи із наведеного та покликаючись на ст.ст. 376, 391 ЦК України, ст.ст. 1, 78, 79, 91, 103, 152, 158 ЗК України, положення Закону України «Про будівельні норми», представник позивача просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснила суду, що протягом тривалого часу проживає у будинковолодінні [ADDRESS] , поряд з яким на цій же ж вулиці розташований багатоквартирний житловий будинок [ADDRESS] , в якому проживала [PERSON] та [PERSON] . Приблизно в 1980 роках, точно не пригадує, чоловік [PERSON] поблизу її будинку, не погоджуючи ні з ким, звів дерев`яний гараж. Цей гараж є самочинно зведеним, не відповідає будівельним нормам та утруднює доїзд до її будинковолодіння, також у позивача є об`єктивні побоювання, що гараж не відповідає нормам пожежної безпеки. На неодноразові прохання забрати гараж [PERSON] та її донька [PERSON] не реагували, надалі обіцяли знести гараж, однак досі цього не зробили. Позивач зверталася в Підволочиську селищну раду з клопотанням про знесення гаража, однак такі залишилися без належного реагування, створені комісії лише констатували самочинну забудову та рекомендували її знести, однак гараж і досі стоїть. Оскільки [PERSON] померла, то [PERSON] вона вважає належним відповідачем у цій справі. Позов просить задоволити. Представник відповідача - Підволочиської селищної ради, подала до суду відзив, в якому просила задовольнити позовні вимоги частково: зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] у користуванні майном шляхом знесення самовільно встановленого гаража поблизу будинку [ADDRESS] . В обгрунтування такої позиції зазначено, що дерев`яний гараж гр. [PERSON] є самовільно встановленим та фактично підлягає демонтажу, але виключно на підставі рішення суду, так як у виконавчого комітету відсутні повноваження для прийняття рішень, положень, порядків про демонтаж тимчасових споруд. Також покликається на норми статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Європейської хартії місцевого самоврядування від 15.10.1985 року, Цивільного кодексу України, Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про благоустрій населених пунктів», Закону України «Про виконавче провадження», рішення Підволочиської селищної ради №2520 від 07.09.2018 року «Про затвердження правил благоустрою населених пунктів Підволочиської селищної ради». Зазначає, що законодавством України не передбачено порядок дій органів місцевого самоврядування, зокрема видачі приписів прямої дії щодо демонтажу об`єктів самочинного будівництва, а тому в позові до Підволочиської селишної ради просить відмовити. У судовому засіданні представник відповідача 2 відзив підтримала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] подала суду заяву, в якій зазначає, що в квартирі [ADDRESS] вона зареєстрована та має частку, однак, починаючи із 1982 року, не проживає. За цією адресою проживали її батьки. З приводу того, що вони здійснювали будівництво дерев`яного гаража їй нічого не відомо, дана споруда завжди була на подвір`ї будинку, не є об`єктом їхнього будівництва та прав на неї вони ніколи не заявляли. Відтак, дерев`яний гараж, з приводу якого позивач звернулася до суду з позовом не належить їй, а тому причин заявляти до неї позов немає. Вважає, що знесення гаража належить до повноважень Підволочиської селищної ради. На підставі наведеного, просить визнати її неналежним відповідачем та справу розглянути без її участі. Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 22 грудня 2021 року відкрито провадження у цій справі, розгляд справи призначено у порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 21.06.2022 року провадження у справі зупинялося до вступу спадкоємців у спадкові права та залучення до участі у справі правонаступника (правонаступників) [PERSON] , яка померла [INFO] . 28 березня 2023 року провадження у справі поновлено ухвалою суду. Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 22 травня 2023 року закрито підготовче провадження у цій справі та справу призначено до судового розгляду. Суд, дослідивши та оцінивши докази по справі, встановив такі факти. Позивач є власником земельної ділянки площею 0,0425 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується державним актом на право власності на землю серії ТР №01915, виданим 14.02.2000 року Підволочиською селищною радою. Як вбачається із реєстраційних посвідчень, виданих 05 липня 1996 року Підволочиським районним БТІ, за цією ж адресою позивачу належить житловий будинок з надвірими побудовами, що розташований на зазначеній вище земельній ділянці. Судом встановлено, що поряд із будинковолодінням позивача на землях комунальної власності Підволочиської селищної ради знаходиться багатоквартирний житловий будинок [ADDRESS] та прибудинкова територія багатоповерхового будинку, що не заперечувалося сторнонами. Позивачем надано суду фототаблиці, зроблені навесні 2023 року, з яких вбачається, що на цій прибудинковій території поряд із будинковолодінням позивача встановлений дерев`яний гараж. Відповідно до Акту комісійного обстеження місця розташування дерев`яного гаража на прибудинковій території по [ADDRESS] , гр. [PERSON] , яке проведено на підставі розпорядження селищного голови від 09.03.2021 року, встановлено, що дерев`яний гараж розташований на землі Підволочиської селищної ради (прибудинковій території по [ADDRESS] ) і належить [PERSON] . Дана споруда гаража без фундаменту, змонтована із дерев`яних дощок, покрівля - із азбестоцементних листів по дерев`яній обрешітці. Електричне освітлення, опалення відсутні. Споруда гаража розташована в безпосередній близькості (менше 2 метрів) до житлового будинку [PERSON] ( [ADDRESS] ). Це суперечить вимогам п. 15.2.2, ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» - згідно таблиці 15,2 (чисельник) протипожежна відстань від гаража до житлової будівлі повинна становити не менше 10 метрів. Виходячи з вищесказаного, з метою дотримання норм комісія наголошує [PERSON] на необхідності демонтажу (розібранні) даної споруди дерев`яного гаража. Згідно з відповіддю Підволочиської селищної ради від 16.08.2021 року № 04-1012/12-03 на запит адвоката № 59 від 11.08.2021 року, дозвіл на встановлення тимчасового дерев`яного гаража [PERSON] на прибудинковій території багатоквартирного будинку по [ADDRESS] не надавався; із цього приводу відповідного рішення не приймалось; земельна ділянка [PERSON] для встановлення гаража не надавалась. Прибудинкова територія багатоквартирного будинку по [ADDRESS] перебуває в комунальній власності Підволочиської селищної ради. Цей дерев`яний гараж є тимчасовою спорудою. З копій листів, наданих Підволочиською селищною радою №Н-1182 від 21.08.2020 року, №Н-1666 від 05.11.2020 року вбачається, що [PERSON] неодноразово зверталась із проханням демонтувати самочинно встановлений гараж та Підволочиська селищна рада надавала терміни [PERSON] для добровільного демонтажу цього гаража. В матеріалах справи наявна копія заяви [PERSON] від 18.11.2020 року до голови Підволочиської селищної ради про те, що вона вважає претензії [PERSON] щодо гаража безпідставними, оскільки гараж, який збудований її батьком [PERSON] в 1980-1985 роках, є в доброму експлуатаційному стані та не перешкоджає виїзду інших транспортних засобів. Одночасно просить відтермінувати вирішення питання з переносу гаража через хворобу матері [PERSON] . На думку суду, ця заява, є доказом того, що [PERSON] є належним відповідачем у справі. Під час розгляду клопотання про виключення її з числа відповідачів, суд звертає увагу на те, що твердження [PERSON] про те, що вона та [PERSON] не мають відношення до зазначеного вище гаража спростовуються цією заявою [PERSON] від 18.11.2020 року. Крім того, враховуючи, що [PERSON] померла [INFO] , [PERSON] як донька (про що сама зазначала в заявах) вважається такою, що спадщину прийняла в силу ст. ЦК України (зареєстрована з 12.01.2018 року, що вбачається з відповіді селищної ради та копії паспорта, згідно з інформацією від нотаріуса №114/01-16 від 15.12.2022 року [PERSON] від спадщини не відмовилася). [PERSON] також є співвласником квартири (про що вказала у клопотанні), вона використовувала гараж для зберігання автомобіля, про що зазначила у заяві, на що також звертала увагу [PERSON] , надаючи пояснення суду. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 19.05.2022 року Підволочиським ВДРАЦС у Тернопільському районі Тернопільської області, [PERSON] померла [INFO] . На запит суду Підволочиською державною нотаріальною конторою 15.12.2022 року надано інформацію №114/01-16 про те, що спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася. Таким чином клопотання [PERSON] є безпідставним, та вона є належним відповідачем у справі. Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, об`єкти будівництва є самочинними у випадках наявності однієї із вказаних умов: -збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; -збудовані або будуються без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи; -збудовані або будуються без належно затвердженого проекту; -збудовані або будуються з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно з ч.ч. 4, 7 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої, перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Отже, за змістом вказаних норм постановлення судом рішення про знесення самочинного будівництва може мати місце у разі: -якщо власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб; -істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; -істотного порушення будівельних норм і правил. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК. Позов може бути пред`явлено до особи, яка здійснила будівництво, як про зобов`язання знесення забудови, так і про знесення забудови за рішенням суду самим власником (користувачем) земельної ділянки за рахунок особи, яка здійснила самочинне будівництво, з одночасним відшкодуванням підтверджених витрат на його знесення. Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» визначено, що під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] , використовуючи самовільно збудований гараж у власних потребах, з заявами до компетентних органів про узаконення встановленого гаража чи надання земельної ділянки не зверталася. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельної ділянки на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у ч. 1 ст. 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами та доповненнями) власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. За вимогами ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчує державний акт. Гарантуючи право власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до п. а, г, е, ж ч. 1 ст. 91 Земельного кодексу України власники земельних ділянок зобов`язані: забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни и рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, і земельна ділянка (ст.ст. 373-378 ЦК України). Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.п. 5, 17 постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» у випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (ст. 391 ЦК України). Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування й розпорядження своїм майном. Аналогічна позиція міститься у правових висновках ВСУ викладених у постанові від 19.11.2014 у справі № 6-180цс14 та у постанові від 24.06.2015 у справі №6-381цс15 згідно яких, за змістом ст. 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва можуть заявляти інші особи, окрім органів місцевого самоврядування чи власників земельної ділянки, а також Інспекції ДАБК, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 103 ЗК України закріплює, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо). Відповідно до ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач Підволочиська селищна рада 18.05.2021 року листом №03-631/12-03 звернулась до Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Тернопільській області, в якому просила розглянути можливість видачі припису гр. [PERSON] . У відповідь 10.06.2021 року архітектурно-будівельною інспекцією повідомлено, що влаштування тимчасових споруд без влаштування фундаментів не належить до повноважень органів державного архітектурного-будівельного контролю та у зв`язку з ліквідацією органу, заходи державного архітектурно-будівельного контролю не здійснюються. Станом на час розгляду справи у суді демонтаж самочинно встановленого гаража на землях комунальної власності, - на прибудинковій території багатоквартирного будинку по [ADDRESS] не здійснено. Правовий порядок знесення будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна залежить від підстав, за якими його віднесено до об`єкта самочинного будівництва. Судом встановлено, що ані [PERSON] , ані [PERSON] для розміщення вищевказаної споруди до компетентних органів не зверталися, та будь-які інші дозвільні документи на розміщення споруди не отримувала, земельна ділянка для розташування тимчасової споруди позивачу не виділялась. Монтаж гаража здійснено за відсутності необхідних дозвільних документів і з недотриманням вимог законів України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення», «Про пожежну безпеку», «Про архітектурну діяльність». Виходячи із зазначених вище листів відповідача Підволочиської селищної ради та актів комісійного обстеження земельної ділянки, селищна рада заперечувала право власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво па земельній ділянці комунальної власності, а тому необхідно застосовувати положення ч. 4 ст. 376 ЦК України. Таким чином, відповідач [PERSON] не вжила жодних заходів та створила перешкоди позивачу (унеможливила під`їзд до будинку власника) у користуванні нерухомим майном - її будинковолодінням [ADDRESS] , а тому суд покладає на неї обов`язок знести самовільно встановлений дерев`яний гараж, який розташований поблизу будинку [ADDRESS] . Щодо позовних вимог до Підволочиської селищної ради про усунунення перешкод позивачу у користуванні майном шляхом знесення вищезазначеного майна (гаража), то суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Тому важливим у розгляді зазначеної справи є наступне: чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для зацікавлених осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Відповідно до ст. 4 Європейської хартії місцевого самоврядування від 15.10.1985 року, ратифікованої Україною 15.07.1997 року, головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом. Відповідно до ст. 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Згідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Відповідно до ч. 1 ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території. Згідно з пп.7 п. «а» ч. 1 ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема, організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією мстою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян. Повноваження сільських, селищних і міських рад та їх виконавчих органів у сфері благоустрою населених пунктів визначені також ст. 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», згідно з ч. 2 якої до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить: 1) забезпечення виконання місцевих програм та здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; 2) організація забезпечення на території населеного пункту чистоти і порядку, дотримання тиші в громадських місцях; 3) організація місць відпочинку для населення; 4) затвердження схем санітарного очищення населених пунктів та впровадження систем роздільного збирання побутових відходів; 5) здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо; 6) визначення місць стоянок транспортних засобів та майданчиків для паркування па об`єктах благоустрою; 7) визначення графіків роботи зовнішнього освітлення території; 8) визначення на об`єктах благоустрою місць розміщення громадських вбиралень; 9) залучення на договірних засадах коштів і матеріально-технічних ресурсів юридичних та фізичних осіб для здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; 10) визначення обсягів пайової участі власників тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення в утриманні об`єктів благоустрою; 11) визначення в установленому порядку розміру відшкодувань юридичними та фізичними особами за забруднення довкілля та інші екологічні збитки, спричинені порушенням законодавства у сфері благоустрою та охорони навколишнього природного середовища; 12) інформування населення про здійснення заходів з благоустрою населенихпунктів; 13) участь у проведенні щорічного всеукраїнського конкурсу «Населений пункт найкращого благоустрою і підтримки громадського порядку»; 14) видача дозволу на порушення об`єктів благоустрою у випадках та порядку, передбачених цим Законом. Як зазначає відповідач Підволочиська селищна рада у своєму відзиві, на пленарному засіданні сорок третьої сесії Підволочиської селищної ради сьомого скликання 07.09.2018 року було прийнято рішення №2520 «Про затвердження правил благоустрою населених пунктів Підволочиської селищної ради». Правилами установлюється порядок благоустрою та утримання територій об`єктів благоустрою, але не визначається компетенція органу місцевого самоврядування щодо прийняття рішень. Суд погоджується з позицією відповідача Підволочиської селищної ради, що законодавством України не врегульовано порядок дій органів місцевого самоврядування, зокрема видачі приписів прямої дії щодо демонтажу об`єктів самочинного будівництва. Також, відсутні прийняті локально-правові акти та не створені виконавчі органи, які наділені поважаннями щодо дотримання порядку та процедури демонтажу тимчасових споруд, без яких прийняті рішення органу місцевого самоврядування про демонтаж об`єктів самочинного будівництва може призвести до неправомірної поведінки органу місцевого самоврядування. Таким чином, об`єкти самочинного будівництва підлягають знесенню виключно за рішенням суду. Таким чином, на думку суду, позивачем не доведено обов`язок Підволочиської селищної ради знести самовільно встановлений дерев`яний гараж поблизу будинку [ADDRESS] , а тому в цій частині позовних вимог необхідно відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial