Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-16 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору дарування частини квартири. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 22 лютого 2012 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Від шлюбу колишнє подружжя має дитину [PERSON] , [INFO] . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24 квітня 2012 року стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] у розмірі від всіх видів заробітку (доходу). 15 липня 2013 року рішенням Апеляційного суду Київської області було визнано за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] . Позивачка наголошує на тому, що [PERSON] не виконує належним чином рішення суду зі сплати аліментів на утримання своєї доньки [PERSON] , що призвело до утворення заборгованості зі сплати аліментів і державним виконавцем було прийнято кілька постанов про накладення арешту на майно боржника. Під арешт потрапила й належна [PERSON] частина квартири на підставі постанов державних виконавців про накладення арешту та заборони його відчуження від 09 березня 2016 року та від 22 липня 2016 року відповідно. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 листопада 2016 року з [PERSON] було стягнуто додаткові витрати на дитину та видано 26 травня 2017 року виконавчий лист з цього приводу. 02 листопада 2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що відповідач, будучи боржником зі сплати аліментів, маючи арешт та заборону відчуження всього майна, 20 квітня 2017 року подарував належну йому частку квартири своїй матері [PERSON] . Позивачка наполягає на тому, що таким чином [PERSON] відчужив єдиний належний йому матеріальний актив, який забезпечував можливе виконання боргових зобов`язань за ухваленими раніше судовими рішеннями. Позивачка наголошує на тому, що оспорюваний правочин дозволив батьку також уникнути обов`язкової сплати аліментного зобов`язання на користь малолітньої дитини-інваліда, оскільки договір дарування нерухомого майна не відноситься до заробітку (доходу) відповідача. Позивачка вважає, що вищеописані дії відповідачів свідчать про укладення ними фіктивного правочину для уникнення [PERSON] виконання боргових зобов`язань. За таких обставин [PERSON] просить суд визнати недійсним договір дарування частини квартири [ADDRESS] , від 20 квітня 2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 12 квітня 2022 року частково задовольнив заяву [PERSON] про забезпечення позову, наклавши арешт на частину квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на підставі договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 20 квітня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кіріховою Н. С. Ухвалою від 13 квітня 2022 року Києво-Святошинський районний суд Київської області відкрив провадження у справі, призначив підготовче судове засідання. Правом на подання відзиву інші учасники справи не скористалися. Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 26 січня 2023 року закрив підготовче провадження, призначив справу до розгляду. В судове засідання позивачка не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала, просила задовольнити. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином, причини неявки не повідомили. Відзиву на позовну заяву не подали, позицію щодо позову не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. З метою повідомлення відповідачів про розгляд справи додатково розміщувалось оголошення на веб-сайті «Судова влада». Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи позивача, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що [INFO] у батьків [PERSON] та [PERSON] народилася дочка [PERSON] . 20 квітня 2012 року [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності від 03 квітня 2012 року, виданого виконавчим комітетом Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради на підставі рішення від 27 листопада 2009 року № 466. 02 вересня 2013 року [PERSON] набула у приватну власність частку квартири [ADDRESS] на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 грудня 2012 року у справі № 2-1714/12. В провадженні Києво-Святошинського районного відділу ДВС ГТУЮ у Київській області перебуває виконавче провадження № 47277869, провадження в якому відкрито постановою державного виконавця від 15 квітня 2015 року на підставі виконавчого листа № 2-1933/12, виданого Солом`янським районним судом м. Києва 24 травня 2012 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини з усіх видів доходу щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30 січня 2012 року і до досягнення дитиною повноліття. У вказаному виконавчому провадження 13 листопада 2015 року державним виконавцем прийнято постанову про звернення стягнення на кошти на рахунках боржника з тих підстав, що боржником аліменти самостійно не сплачуються. 29 січня 2016 року головним державним виконавцем Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області відкрито виконавче провадження № 50339670 на підставі виконавчого листа № 2-1714/12 від 15 серпня 2013 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 4 000,00 грн різниці в ідеальних частках. 09 березня 2016 року державним виконавцем в порядку звернення стягнення на кошти на рахунках боржника прийнято постанову про арешт коштів боржника, оскільки [PERSON] рішення суду самостійно не виконано. Іншою постановою державного виконавця від 09 березня 2016 року в порядку звернення стягнення на майно боржника накладено арешт на належне йому рухоме та нерухоме майно. 20 квітня 2017 року [PERSON] набула у приватну власність частку квартири [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 20 квітня 2017 року , серія та номер 404, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Н. С. 23 вересня 2021 року [PERSON] отримано посвідчення серії [NUMBER] , на підставі якого [PERSON] , дочці позивачки, надається державна соціальна допомога як дитині з інвалідністю до 18 років. Опікуном [PERSON] зазначено [PERSON] . Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси. У спірних правовідносинах суду належить надати оцінку обставинам, за яких оспорюваний правочин було укладено, та перевірити їх на предмет наявності підстав для визнання договору недійсним. Згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. За змістом статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, [PERSON] вважає, що її право порушене вказаним правочинам, оскільки частка квартири, яка належала на праві власності [PERSON] , є єдиним майном відповідача, на яке можливо звернути стягнення в порядку примусового виконання судових рішень. Проте вказану частку у нерухомому майні відповідач подарував [PERSON] для уникнення звернення стягнення на належне йому майно. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанови Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: ?особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; ?наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); ?враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі). Цивільним законодавством закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанова Верховного Суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц). Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено такий висновок: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: 1.фіктивного (стаття 234 ЦК України); 2.такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); 3.такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року в справі № 569/6427/16. У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18 суд касаційної інстанції вказав, що правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 зроблений висновок про те, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Отже, предметом спору є договір дарування частки квартири, який позивачка вважає удаваним, оскільки на її переконання оспорюваний правочин спрямований на уникнення боржником обов`язку зі сплати аліментів шляхом штучного створення стану неплатоспроможності в зв`язку з відсутністю будь-якого майна, на яке можливе звернення стягнення в рахунок погашення боргу. Матеріали справи не містять оригіналу чи належним чином завіреної копії договору дарування, а [PERSON] в позовній заяві відповідно до вимог пункту 8 частини третьої статті 175 ЦПК України не зазначено про неможливість надання таких доказів та не заявлено клопотання про витребування такого доказу у разі неможливості надання його самостійно. За таких обставин суд в розумінні статті 81 ЦПК України позбавлений можливості на підставі припущень стверджувати про те, що оспорюваний [PERSON] правочин, за яким [PERSON] набула право власності на спірну частку квартири, був укладений саме між [PERSON] та [PERSON] . Так наявний в матеріалах справи витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 листопада 2021 року підтверджує реєстрацію права власності на частку спірної квартири за [PERSON] 20 квітня 2017 року, водночас такий доказ в розумінні статті 80 ЦПК України є недостатнім для обґрунтування позовних вимог, оскільки суд позбавлений можливості перевірити суб`єктний склад спірних правовідносин. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 зазначила таке: «…Позов, який пред`являє особа, яка не була учасником правочину про визнання правочину недійсним, повинен бути пред`явлений до всіх учасників такого правочину. Встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем або залучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме через неналежність відповідача, зокрема через те, що не всі сторони правочину є сторонами справи. Так само суд діє, якщо предметом правочину є майно, яке належить кільком особам на праві спільної власності, залучаючи відповідно до вимог ЦПК України до участі у справі співвідповідачами (належними відповідачами) усіх співвласників…». У постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що під час розгляду позовних вимог про визнання правочину недійним суд встановить, що позов пред`явлено не до всіх учасників цього правочину, тобто встановить неналежний суб`єктний склад учасників справи, суд відмовляє в задоволенні позову із зазначеної підстави або за клопотанням сторони спору здійснює заміну відповідача на належного або залучає співвідповідача. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). За відсутності оригіналу чи належним чином завіреної копії оспорюваного договору дарування суд позбавлений можливості виключно на підставі припущень перевірити суб`єктний склад цивільних правовідносин, встановити обсяг цивільної дієздатності, якою були наділені сторони під час вчинення правочину, предмет правочину тощо. Не містять матеріали справи також доказів стосовно наявності у [PERSON] заборгованості станом на час вчинення правочину, що могло б свідчити про цілеспрямоване уникнення відповідачем обов`язку з виконання судового рішення. Матеріалами справи підтверджується, що станом на 22 липня 2016 року в межах виконавчого провадження № 47277869 в порядку звернення стягнення на майно державним виконавцем на все рухоме та нерухоме майно боржника [PERSON] було накладено арешт, оскільки рішення суду боржником не виконувалося добровільно, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 42 343,37 грн. Зазначені в інформаційній довідці дані про стан виконавчого провадження містять відомості про наявність заборгованості станом на 23 травня 2017 року (дату виготовлення витягу), тобто на час укладення договору дарування у боржника була наявна заборгованість зі сплати аліментів, що може слугувати доказом фіктивності оспорюваного договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно в порядку примусового виконання судового рішення. Водночас, такі докази не є достатніми в розумінні статті 80 ЦПК України, оскільки не дають однозначних підстав стверджувати, що станом на час набуття іншою відповідачкою - [PERSON] , права власності на частку спірної квартири саме [PERSON] відчужив спірну частку нерухомого майна. Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги необґрунтовані належним чином, в зв`язку з чим у їх задоволенні слід відмовити. Відповідно до ч. 9, 10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Outcome: dismissed