Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-16 00:00:00

позивач 03.02.2022 р. звернулась до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом до Акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України», відповідно до якого просила; -визнати незаконним та скасувати дію наказу № 856 від 16.11.2021 р., виданого ловою правління АТ «НСТУ» М.Чернотичьким; -визнати незаконним та скасувати наказ про відсторонення позивача від роботи; -зобов`язати відповідача провести з позивачем розрахунок при звільненні і виплатити заробітну плату за 1 день в сумі 1580,14 гривень; -зобов`язати відповідача сплатити середній заробіток з дати звільнення по день ухвалення рішення суду; -визнати незаконним та скасувати наказ № 7010-ос від 13.12.2021 р. про звільнення позивача; -поновити позивача на посаді продюсера виконавчого творчого об`єднання «Суспільна студія» творчо-виробничого об`єднання «UA:ПЕРШИЙ» дирекції телебачення.; -зобов`язати відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу; -стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 150000 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16.09.2021 р. позивача було зараховано на посаду продюсера виконавчого творчого об`єднання «Суспільна студія» творчо-виробничого об`єднання «UA:ПЕРШИЙ» дирекції телебачення. 16.11.2021 р. на зборах членів профспілки Голова правління АТ НСТУ Чернотицький М.М. повідомив співробітників про необхідність пройти вакцинацію проти короновірусноі інфекціі (COVID-19) під загрозою відсторонення від роботи та звільнення. 22.11.2021 р. вона повідомила роботодавця в особі голови правління про відмову у проходженні вакцинації та неприпустимість примушування до її проходження. 08.12.2021 р. відповідачем було видано наказ про відсторонення позивача з 09.12.2021 р. від роботи без збереження заробітної плати до усунення причин, що призвели до відсторонення. Зазначений наказ не містив ні номера, ні дати. Однак, 09.12.2021 р. вона була присутня на робочому місці та виконувала свої посадові обов`язки. 10.12.2021 р. працівники служби безпеки заблокували перепустку до установи, але того ж дня вона надала Висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти короно вірусної інфекції та її відтермінування на рік. Зазначений висновок вона надіслала на електронну адресу відповідача і зазначила, що такий висновок надається під тиском, всупереч її волі та вимогам чинного законодавства. 31.12.2021 р. позивача було звільнено з роботи в зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України на підставі наказу від 13.12.2021 р. № 7010-ос, з яким її було ознайомлено 31.12.2021 р. Позивач зазначає, шо з нею було проведено розрахунок за 21 відпрацьований день в грудні 2021 р., хоча в грудні 22 робочі дні, і компенсацію за невикористану відпустку. Тобто, відповідач безпідставно не оплатив 1 робочий день, оскільки відсторонення від роботи було незаконним і роботодавець не мав права виагати інформацію про встановлені діагнози, стан здоров`я, факт звернення за медичною допомогою та проведені обстеження. З огляду на положення ст.ст. 115, 233 КЗпП України позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати повного розрахунку за весь час прострочення, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати в сумі 1921,76 гривень. Крім того, позивач вважає незаконним своє звільнення, оскільки при прийнятті на роботу їй було повідомлено, що строк дії трудового договору з нового року буде автоматично пролонговано, і вважає, що її звільнення пов`язано виключено з її позицією щодо примусової вакцинації. 03.02.2022 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву. 07.02.2022 р. відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого АТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» просить відмовити у задоволенні позову, оскільки [PERSON] була прийнята на роботу за основним місцем роботи за строковим трудовим договором з 16.09.2021 р. по 31.12.2021 р. і в зв`язку із закінченням строку дії договору вона була звільнена з роботи, що відповідає вимогам трудового законодавства. Відповідач також зазначає про законність наказу щодо відсторонення позивача від роботи № 856 від 19.11.2021 р., який був реалізований, а в подальшому після надання позивачем даних щодо протипоказань до вакцинації такий наказ був визнаний нечинним. Наказ про відсторонення був виданий виданий відповідно до вимог Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», постанови Кабінету міністрів України № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, постанови Кабінету Міністрів України № 83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави», наказу МОЗ № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники якиї підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» та рішення правління АТ «НСТУ» від 15.11.2021 р. і жоден із цих актів не був скасований, а отже і підстави для скасування наказу про відсторонення відсутні. 26.09.2022 р. судом вирішено питання про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду. 10.02.2023 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва позов [PERSON] був залишений без розгляду в зв`язку з повторною неявкою позивача в судове засідання. 16.05.2023 р. постановою Київського апеляційного суду ухвалу Голосіївського районного суду м.Києва від 10.02.2023 р. скасовано та справу направлено для продовження судового розгляду. 07.06.2023 р. та 11.07.2023 р. позивачем подані заяви про зміну предмету позову у прийнятті яких судом відмовлено. В ході судового розгляду позивач підтримала заявлені вимоги, просила їх задовольнити, посилаючись на те, що примушування до проходження вакцинації та надання відомостей про стан здоров`я суперечить Конституції України та вимогам міжнародного законодавства в зв`язку з чим її відсторонення від роботи є незаконним, а також зазначила про незаконність свого звільнення оскільки вона не знала про існування контракту. Представники відповідача заперечували проти задоволення позову, з підстав, зазначених у відзиві, посилаючись на законність звільнення позивача в зв`язку із закінченням строку трудового договору, про що [PERSON] була поінформована при прийнятті на роботу, та законність відсторонення від посади. Крім того, представники відповідача зазначили, що наказ про відсторонення є нечинним після виконання позивачем вимог щодо надання інформації про наявність протипоказань щодо вакцинації, і не може бути скасований. Оскільки права позивача не були порушені представники відповідача просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Вислухавши сторони, дослідивши письмові докази, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 15.09.2021 р. [PERSON] прийнято з 16.09.2021 р. на посаду продюсера виконавчого творчого об`єднання «Суспільна студія» творчо-виробничого об`єднання «UA:ПЕРШИЙ» дирекції телебачення, за основним місцем роботи, в її інтересах, за строковим трудовим договором до 31.12.2021 р. Посилання позивача на її необізнаність про строковість укладеного між сторонами трудового договору суд вважає безпідставними, оскільки при прийнятті на роботу в заяві про зарахування на посаду позивач власноручно зазначила про строковість трудового договору та визначила термін його дії. Рішенням правління ПАТ «НСТУ» № 179 від 16.03.2020 р. були затверджені заходи щодо запобігання поширенню коронавірусної інфекції COVID-19 на підприємстві. Відповідно до рішення правління АТ «НСТУ» від 15.11.2021 р. № 280 були внесені зміни до зазначених заходів та доповнено п.20, відповідно до якого з 09.12.2021 р. доручено забезпечити відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до ст.46 КЗпП, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», крім тих, які надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Строк відсторонення працівників встановлено до усунення причин, що його зумовили. 19.11.2021 р. головою правління АТ «НСТУ» видано наказ «Про запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19 в АТ «НСТУ», який передбачав запровадження для працівників з 09.12.2021 р. на період дії карантину обов`язкового щеплення проти COVID-19 (крім випадків наявності медичних протипоказань). Пунктом 2 наказу передбачено в термін до 08.12.2021 р. працівникам надати керівникам відповідних самостійних структурних підрозділів або до кадрової служби відокремленого структурного підрозділу документів, які підтверджують проходження вакцинації або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації. 08.12.2021 р. працівниками АТ «НСТУ» складено акт про ненадання [PERSON] документів, визначених п.2 наказу АТ «НСТУ» від 19.11.2021 р. № 856 «Про запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19 в АТ «НСТУ». 08.12.2021 р. членом правліня [PERSON] видано наказ № 6941-ос про відсторонення від роботи [PERSON] з 09.12.2021 р. без збереження заробітної плати до усунення причин, що призвели до відсторонення. Від ознайомлення з зазначеним наказом позивач відмовилась, про що складено 08.12.2021 р. акт працівниками АТ «НСТУ». 10.12.2021 р. [PERSON] надала висновок лікаря щодо навностіпротипоказань до вакцинації проти гострої респіраторно хвороби COVID-19 і того ж дня членом правління [PERSON] видано наказ про допуск Запорожчено до роботи. Відповідно до наказу № 7010-ос від 13.12.2021р. [PERSON] було звільнено з посади продюсера виконавчого творчого об`єднання «Суспільна студія» творчо-виробничого об`єднання «UA:ПЕРШИЙ» дирекції телебачення, з основної роботи, з 31.12.2021 р. в зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України. Звертаючись до суду позивач посилається на незаконність наказу № 856 від 19.11.2021 р., яким запроваджені заходи по запобіганню поширенню коронавірусної інфекції в АТ «НСТУ», наказу про її відсторонення та наказу про звільненя. Згідно зі статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кодекс законів про працю України (стаття 1) регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Відповідно до ст. 21 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції", а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання. Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України). Відповідно до статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи роботодавцем допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Тобто, в статті 46 КЗпП України визначені підстави, за наявності яких допускається відсторонення працівника від роботи. Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Верховний Суд в постанові у справі №761/12073/18 від 01.04.2020 року дійшов висновку, що відсторонення працівника від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку. Частиною першою cтатті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (речення третє частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»). У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»). Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік, у первинній редакції до якого ввійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01 листопада 2021 року № 2393 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», Перелік № 2153 було доповнено пунктами 4, 5, 6, відповідно до яких у Перелік увійшли також працівники: підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83. АТ «НСТУ» є одним з об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави у сфері телекомунікацій та зв`язку та включено до Переліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83. З огляду на що на підставі наказу АТ «НСТУ» від 19 листопада 2021 року № 856 на підприємстві з 09 грудня 2021 року на період дії карантину запроваджено для працівників обов`язкове щеплення проти СОVID-19 (крім випадків наявності медичних протипоказань) та наказано в термін до 08 грудня 2021 року працівникам АТ «НСТУ» надати один з таких документів: документ, який підтверджує, що працівником АТ «НСТУ» отримано повний курс вакцинації або одну дозу дводозної вакцини від СОVID-19, внутрішній сертифікат або іноземний сертифікат, медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVID-19. Позивач була обізнана із зазначеними вимогами, однак визначені в наказі вимоги не виконала, хоча у неї в наявності була довідка від 02.12.2021 р. про наявність протипоказань щодо проведення вакцинації. Така довідка була надана позивачем лише 10.12.2021 р., що стало підставою для відновлення її допуску до роботи. Тобто, позивач свідомо ухилилась від виконання наказу. Посилання позивача на порушення її прав в частині зобов`язання надати інформацію про стан здоров`я не можуть бути прийняті судом, оскільки відповідно до ст.286 ЦК України, на яку посилається позивач, під лікарською таємницею слід розуміти таємницю про стан здоров`я особи; факт звернення за медичною допомогою; діагноз; інші відомості, одержані при медичному обстеженні особи. Висновок щодо наявності протипоказань до щеплень не містить такої інформації. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21, прийшла до висновку, що відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). В постанові також зазначено, що нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети. За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить. Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо». Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням. Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Позивач обіймала посаду продюсера виконавчого творчого об`єдання «Суспільна студія» творчо-виробничого об`єднання «UA:ПЕРШИЙ» і відповідно до посадових обов`язків здійснювала керівництво та несла відповідальність за організацію та планування дільності творчого об`єднання, запускала та контролювала виробництво телевізійних програм, спецпроектів, брала участь у знімальному процесі, координувала роботу знімальних груп, барала участь у популяризації власних проектів, в межах повноважень здійснювала зв`язок з органами державного управління, місцевого самоврядування. Остання не працювала дистанційно, оскільки відповідно до покладених завдань її робота передбачала особисту присутність на робочому місці. Наказ про відсторонення позивача виданий на підставі статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» № 1645-ІІІ, наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», пункту 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236. Недостатні, несвоєчасні та неефективні заходи держави у сфері охорони здоров`я, особливо в умовах пандемії можуть свідчити про невиконання державою позитивних зобов`язань із гарантування право кожної людини на життя. Невжиття відповідачем відповідних заходів щодо запобігання розповсюдженню короно вірусної інфекції могло мати негативні наслідки для працівників підприємства. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем були дотримані вимоги чинного законодавства при встановленні відповідних заходів на підприємстві щодо запобіганню поширенню корона вірусної хвороби шляхом видання наказу від 19.11.2021 р. та відсторонення позивача від роботи в зв`язку з його невиконанням до моменту усунення підстав, які зумовили таке відсторонення, а отже вимоги щодо скасування таких наказів не підлягають задоволенню. Крім того, не є обґрунтованими та не підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу від 13.12.2021 р. № 7010-ос про звільнення і поновлення позивача на роботі з огляду на наступне. Як вбачається зі змісту наказу № 7010-с від 13.12.2021 р. позивача було звільнено з займаної посади на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України в зв`язку із закінченням строку дії трудового договору. Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженим ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події. Строк, на який працівник приймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення його строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України. Закінчення строкового трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна із сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин. Позивач на підставі її заяви була призначена на посаду зі строком дії трудового договору з 16.09.2021 р. до 31.12.2021 р.; волевиявлення на укладення строкового трудового договору підтверджується заявою про прийняття на роботу і таки договір не був оскаржений протягом його дії. Роботодавець заявив вимогу про звільнення позивача шляхом видання відповідного наказу. З огляду на встановлені обставини будь-яких порушень при звільненні позивача не встановлено, а отже вимоги щодо скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі не підлягають задоволенню. Не можуть бути задоволені і вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати всіх сум при звільненні та в зв`язку з вимушеним прогулом, оскільки такі вимоги нерозривно пов`язані із задоволенням вимог про скасування наказу про відсторонення та про звільнення, однак у задоволені таких вимог судом було відмовлено. Не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди, з огляну на наступне. Відповідно до положень статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Оскільки в ході судового розгляду не встановлено порушення трудових прав позивача з боку відповідача підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні. Враховуючи викладене позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню в повному обсязі. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не підлягають відшкодуванню позивачу.

Outcome: dismissed