Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-16 00:00:00

11 квітня 2023 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] , підписана її представником адвокатом Підмогильною Ярославою Ярославівною, в якій позивачка, посилаючись на статті 164-166, 182, 192 СК України, статті 8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», просила: - позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , стосовно малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] ; - збільшити розмір аліментів, визначений рішенням Славутицького міського суду Київської області від 13 березня 2012 року, на утримання малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , з 600 гривень до 1 416 гривень 50 копійок щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і до досягнення нею повноліття. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка перебувала з відповідачем у шлюбі, зареєстрованому 04.09.2009 Відділом реєстрації актів цивільного стану Нахімовського районного управління юстиції у м. Севастополі, у зв`язку з чим дошлюбне прізвище [PERSON] змінила на [PERSON] . Під час шлюбу [INFO] в них народилася дочка [PERSON] , батьком якої є відповідач, матір`ю - позивачка. Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 30.05.2012 шлюб між сторонами був розірваний. З 2012 року дочка сторін [PERSON] проживає разом з позивачкою, яка піклується про неї, займається її вихованням, слідкує за її розвитком та здоров`ям. 24.11.2015 позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON] , у зв`язку з чим змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] . [PERSON] також займається вихованням [PERSON] та забезпечує її матеріально. Відповідач [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини: не цікавиться її життям; не проявляє заінтересованості в її подальшій долі; не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; не спілкується з дочкою в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти, а тому створилися умови, які шкодять інтересам дитини. Зазначені факти як кожен окремо, так і в сукупності свідчать про ухилення від виховання дитини батьком, свідоме нехтування ним своїми обов`язками. Відповідач постійно проживає на тимчасово окупованій території України в м.Севастополь, АР Крим. До 2022 року він не проявляв наміру спілкуватися з дочкою та лише наприкінці 2022 року, відповідно до скріншотів листування, відповідач почав нав`язувати дитині свою антиукраїнську політичну позицію, проте дійсні наміри спілкування, на думку позивачки, полягають в тому, що відповідач може співпрацювати з російськими правоохоронними органами та спілкувався з дочкою з метою отримання необхідної інформації про місце перебування Збройних Сил України. Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 13.03.2012 з відповідача на користь позивачки на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , стягнуті аліменти у твердій грошовій сумі по 600 гривень щомісяця. Указаний розмір аліментів є недостатнім для утримання дитини, яка потребує значно більшого догляду та матеріальних коштів, зокрема у зв`язку з навчанням, відвідуванням необхідних гуртків, розвитку, тощо. Посилаючись на визначений Законом України «Про державний бюджет на 2023 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років в розмірі 2 833 гривень, просила збільшити розмір стягуваних з відповідача аліментів на утримання малолітньої дочки [PERSON] до 1416 гривень 50 копійок, що дорівнює 50 % вказаного розміру прожиткового мінімуму. Ухвалою судді від 26 квітня 2023 року, після виконання вимог, передбачених частиною шостою статті 187 ЦПК України, було відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 22 травня 2023 року. Цією ухвалою витребувано в Органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 22 травня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 14 червня 2023 року. 14 червня 2023 року судове засідання було відкладено до 29 червня 2023 року на підставі частини четвертої статті 223 ЦПК України. 29 червня 2023 року в судовому засіданні було оголошено перерву до 17 липня 2023 року за клопотанням представника позивачки у зв`язку з викликом свідків. Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Суду пояснила, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі та проживала з ним за його місцем проживання у м. Севастополь. У 2010 році вона з дитиною [PERSON] , [INFO] , повернулася до м. Славутич, звернулася до суду з позовом про стягнення з нього аліментів, а він натомість звернувся з позовом про розірвання шлюбу і в 2012 році їх шлюб був розірваний Славутицьким міським судом Київської області. Відповідачу відома адреса проживання дитини, але він приїжджав до дитини останній раз, коли їй було 1,5-2 роки. Зв`язку з ним у неї немає. Відповідач протягом усього життя дитини не бере участі в її вихованні, не цікавиться нею, не телефонує. Після початку повномасштабної збройної агресії російської федерації на території України, у жовтні 2022 року він один раз він написав дитині у мобільному додатку «Viber» тільки для того, щоб дізнатися хто де служить, як живе його дочка, його зовсім не цікавило. На її думку мета його спілкування з дочкою на той момент була тільки для того, щоб дізнатися про обстановку в Україні, а не про життя його дитини. Відповідач також писав дочці, що він підтримує росію. Тоді дочка з ним у тій телефонній переписці посварилася і більше не хоче про нього чути. Після розлучення відповідач не надає матеріальне утримання дитині у добровільному порядку, лише іноді його мати надсилала поштові перекази по 600 гривень, але це було дуже давно. Відповідачу ніхто не забороняє спілкуватися з дитиною, але він сам ухиляється від участі в спілкуванні з дитиною та її вихованні майже протягом усього життя дитини. Жодного разу він не намагався поцікавитися потребами дитини, не вітав її з днем народження та іншими святами. Дитина не хоче знати такого батька. З 2015 року вона вийшла заміж за іншого чоловіка, який піклується про її дитину, любить її, підтримує матеріально, а дитина називає його батьком. На даний час вона не працює та знаходиться на утриманні свого чоловіка. Представник позивачки адвокат Підмогильна Я.Я. позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, пославшись на обставини, викладені в позовній заяві. Додатково пояснила, що після розлучення з позивачкою відповідач не надає матеріальну допомогу дитині, не цікавиться її життям, здоров`ям, освітою, розвитком та навчанням, тобто взагалі не бере участі у житті дитини. Дитина перебуває на обліку у лікаря-кардіолога та потребує постійного огляду та обстеження, що також впливає на необхідність збільшення розміру аліментів на її утримання. Представник третьої особи Сусло Т.І. позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Пояснила, що відповідач свідомо та систематично ухиляється від виховання та утримання малолітньої дочки [PERSON] . Під час обстеження умов за місцем проживання дитини, остання повідомила, що рідного батька вона не знає і знати не хоче, у неї є вітчим, якого вона називає своїм батьком. Відповідач байдужий до життя та долі своєї дочки, цікавиться здоров`ям, навчанням та розвитком дитини. Така поведінка відповідача є умисною і не зміниться, оскільки спостерігається протягом всього життя дитини, тому позбавлення його батьківських прав відповідатиме інтересам дитини. Відповідач не звертався із заявами на неправомірні дії позивача щодо заборони його участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Відповідач [PERSON] у призначене судове засідання не прибув. Оскільки остання відома адреса зареєстрованого місця проживання відповідача знаходиться на тимчасово окупованій території України, про дату, час і місце судового засідання він був повідомлений через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке було розміщене 30 червня 2023 року, тобто не пізніше ніж за десять днів до дати судового засідання. Відповідно до частини першої статті 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VII з опублікуванням такого оголошення відповідач [PERSON] вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Клопотання про відкладення судового засідання відповідач до суду не направив. Заява про проведення судового засідання за його відсутності до суду не надходила. Відзив на позов відповідач до суду не подав. За наявності умов, передбачених статтями 280-282 ЦПК України, відповідно до ухвали від 29 червня 2023 року суд ухвалив заочне рішення у справі. Малолітній свідок [PERSON] , допитана у судовому засіданні в присутності психолога Плавинської О.А. , суду пояснила, що вона проживає разом з матір`ю [PERSON] , вітчимом [PERSON] , бабусею [PERSON] та дідусем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Її батько [PERSON] проживає у м.Севастополь АР Крим, де вона народилася. Свого батька вона не пам`ятає, оскільки він приїздив у м.Славутич лише один раз, коли вона була зовсім маленька. За весь період її життя батько нею ніколи не цікавився, не надавав їй допомогу, ніколи не дарував подарунків. Спілкувалася вона з ним лише один раз у 2022 році, переписувалася в мобільному додатку «Viber». Тоді їй батько написав першим, запитав лише скільки їй років та в якому класі вона навчається, після чого інші запитання були про те, де її вітчим, також питав про її мати. Батько її схиляв до своїх політичних поглядів, казав, що Крим це росія, а вона йому наводила протилежне, казала, що любить Україну. Таке спілкування між ними тривало декілька днів, після чого батько заблокував її у всіх соціальних мережах. Її мати [PERSON] ніколи не забороняла їй спілкуватися з батьком, нічого про нього поганого не говорила, але він сам ніколи з нею не спілкувався, хоча мав її номер телефону, аби хотів спілкуватися з нею, то не заблокував би її. Батько [PERSON] ніколи їй нічим не допомагав, участі у її житті не брав, навіть ніколи не вітав з днем народження. З мамою у неї добрі відносини, такі ж відносини і з вітчимом [PERSON] , який про неї піклується. Вона повністю підтримує рішення своєї матері про позбавлення батька батьківських прав, оскільки він для неї чужий, не цікавився нею та її життям. Свідок [PERSON] суду показав, що позивачка [PERSON] являється його дочкою, а [PERSON] його онукою, батьком якої є відповідач [PERSON] . Він особисто його не знає, бачив тільки один раз з вікна своєї квартири, коли той зі своєю матір`ю у 2011 році приїздив у м.Славутич. Тоді вони проживали у готелі, приходили до під`їзду їхнього будинку та ходили гуляти з онукою [PERSON] , якій на той час було два роки. Більше [PERSON] до своєї дочки [PERSON] не приїздив. Матеріальну допомогу своїй дочці [PERSON] відповідач також ніколи не надавав, він тільки одного разу приблизно у 2011 році бачив, що приходив поштовий переказ від [PERSON] . Дочка [PERSON] живе в його квартирі постійно, вже майже 30 років. Наскільки йому відомо [PERSON] проживав у м. Севастополь, дочка також деякий час проживала там з відповідачем, а коли онуці [PERSON] виповнився рік, десь у 2010 році він забрав їх до дому, оскільки [PERSON] почав піднімати руку на [PERSON] . Крім його дочки [PERSON] та онуки [PERSON] з ним також проживають його дружина [PERSON] та чоловік його дочки [PERSON] . Його онука [PERSON] усім забезпечена, у неї є своя кімната та усе необхідне. Коли дитина відвідувала дитячий садок, потім пішла в школу [PERSON] жодного разу не брав участі у її житті, матеріально не забезпечував, подарунків не дарував. Вони як батьки підтримують свою дочку та допомагають виховувати та утримувати онуку. Також його дочку [PERSON] та онуку [PERSON] матеріально забезпечує чоловік його дочки [PERSON] , з яким в [PERSON] добрі відносини. Його дочка [PERSON] ніколи не перешкоджала спілкуванню [PERSON] з дитиною, але він вже тривалий час не цікавиться її життям, не пише, не телефонує, допомоги не надає. Свідок [PERSON] суду показала, що [PERSON] являється її дочкою, а [PERSON] , [INFO] , її онука. Відповідача [PERSON] вона бачила всього декілька разів, перший, коли він після одруження забирав її дочку [PERSON] у м. Севастополь, а другий у 2011 році, після того як батько [PERSON] привіз її дочку з онукою із м. Севастополь до дому в м.Славутич, оскільки [PERSON] тоді не працював та піднімав на неї руку. У 2011 році [PERSON] один раз приїздив зі своєю матір`ю у м. Славутич. Її дочка [PERSON] та онука [PERSON] проживають з ними постійно в одній квартирі з 2010 року. Увесь цей час [PERSON] жодного разу не згадав про дитину, матеріальної допомоги не надавав, не піклувався, не телефонував, навіть подарунків жодного разу не надсилав. Лише один раз у 2011 році мати [PERSON] прислала грошовий переказ на день народження онуки [PERSON] . Коли дитина відвідувала дитячий садок, потім пішла у школу [PERSON] жодного разу не цікавився життям та успіхами дочки [PERSON] . Вона та її чоловік [PERSON] самостійно утримували свою онуку, а на даний час її також утримує чоловік дочки [PERSON] . У нього з [PERSON] склалися дуже добрі відносини. [PERSON] ніколи не згадує про свого батька. Тільки у минулому році знайшла його у соціальних мережах та хотіла поспілкуватися, але оскільки між ними виник конфлікт з політичних міркувань, тому що [PERSON] підтримує дії росії, то онука заявила, що знати про цю людину більше не хоче. Вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав буде тільки на користь соціальному захисту онуки [PERSON] , оскільки вона не має можливості без згоди батька виїхати за кордон, де вона дуже хоче навчатися після закінчення навчання у ліцеї. Свідок [PERSON] суду показав, що з позивачем [PERSON] з 2015 року перебуває у зареєстрованому шлюбі. Він не знайомий з [PERSON] , але знає, що останній є біологічним батьком [PERSON] - дочки [PERSON] . З [PERSON] та її дочкою [PERSON] він проживає близько останніх десяти років. За весь цей час [PERSON] жодного разу не цікавився життям, здоров`ям чи навчанням своєї дочки [PERSON] . [PERSON] , як батька, взагалі немає у житті дитини. Відносини з дружиною та її дочкою у нього добрі, дружні. Він утримує дружину та її дочку [PERSON] , був присутній і на зборах у дитячому садку, іноді у школі. [PERSON] ніколи не згадує про свого батька. На даний час він перебуває на військовій службі у складі ЗСУ, тільки в минулому році, коли він знаходився у відпустці, [PERSON] з ним поділилася, що вела переписку зі своїм біологічним батьком, який підтримує росію. Якось у розмові, вона йому повідомила, що хотіла б, щоб у неї було його по батькові. Позивач [PERSON] не чинить біологічному батьку перешкод у спілкуванні з дитиною, але його зовсім немає у житті [PERSON] . Суд, вислухавши вступне слово учасників справи, показання свідків, вивчивши матеріали цієї справи, оглянувши матеріали цивільної справи №2/1023/130/12, №1023/233/12, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 04 вересня 2009 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Нахімовського районного управління юстиції у м. Севастополі, актовий запис № 362. Прізвища після реєстрації шлюбу: чоловіка [PERSON] , дружини [PERSON] [INFO] в них народилася дочка [PERSON] , що підтверджується її свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 06 грудня 2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Нахімовського районного управління юстиції у м. Севастополі, в якому її батьком записаний [PERSON] , матір`ю - [PERSON] (а. с. 15). Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 30 травня 2012 року, яке набрало законної сили 10 червня 2012 року, шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу залишено [PERSON] прізвище [PERSON]. 24 листопада 2015 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції у Київській області, актовий запис №162. Після державної реєстрації шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON] , дружині [PERSON] (а. с. 16). Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 13 березня 2012 року у справі № 2/1023/130/12 № 1023/233/12 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі 600 гривень кожен місяць, починаючи з 07.02.2012 (а. с. 18). [PERSON] , [INFO] , зареєстрована разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , з 12.09.2014. За вказаною адресою також зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , з 17.01.1989; [PERSON] , [INFO] , з 17.01.1989; та [PERSON] , [INFO] . Ці обставини підтверджені витягом з реєстру Славутицької територіальної громади від 06.02.2023 та довідкою №71 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 06.02.2023, копії яких долучені до матеріалів справи ( а.с. 20, 21). За місцем навчання учениця 7-Б класу Славутицького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області [PERSON] , [INFO] , характеризується як дисциплінована, уважна учениця. Має достатній розумовий розвиток, навчається на середньому та достатньому рівні. Її вихованням займається мама й бабуся, які батьківські збори відвідують. Батько ніколи не цікавився навчанням дитини, не виходив на зв`язок з класним керівником, не відвідував батьківські збори ( а.с. 22, 23, 25). Відповідно до інформації КНП «Славутицька міська лікарня» Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області № 125 від 26.01.2023 [PERSON] , [INFO] , спостерігається в КНП «Славутицька міська лікарня» СМР з 14.09.2010. Декларація укладена лікарем - педіатром відділення первинної медико-санітарної допомоги Центру первинної медико-санітарної допомоги Романенко Н.О. з матір`ю дівчинки [PERSON] [INFO] . Вказаний медичний заклад дитина відвідує виключно зі своєю матір`ю, батько дитини- [PERSON] ніколи на прийом до лікаря -педіатра з дівчинкою не приходив. Дитина [PERSON] перебуває на диспансерному обліку з хворобами серцево-судинної системи, тому з 2017 року перебуває під наглядом лікаря - кардіолога, регулярно проходить обстеження за направленням лікаря - педіатра ( а.с.24). Відповідно до декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, від 08.10.2018 законним представником пацієнта малолітньої [PERSON] зазначена [PERSON] (а.с.24). Як убачається з роздруківок скріншотів листування з мобільного додатку «Viber», доданих до позовної заяви, в них зафіксовано спілкування з особою на ім`я [PERSON] , яким по суті висловлюється позиція щодо виправдання дій російської федерації щодо окупації АР Крим (а.с.26-28). З акту обстеження умов проживання № 01-33/42 від 09.05.2023, затвердженого начальником Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області, видно, що з метою з`ясування обставин щодо позбавлення батьківських прав особи, проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] . На час обстеження санітарно-гігієнічні умови відповідають загальноприйнятим нормам, помешкання облаштоване усім необхідним для проживання, утримання та виховання дитини. Малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , проживає в окремій кімнаті, облаштованій усім необхідним: є окреме ліжко, шафа для речей особистого вжитку, робочий куточок, у наявності сезонний одяг, взуття, канцелярське приладдя, навчальна, довідкова, художня література, продукти харчування, засоби гігієни тощо. За результатами обстеження встановлено, що вихованням та утриманням [PERSON] займається мати [PERSON] , її чоловік [PERSON] . Під час бесіди з матір`ю щодо з`ясування питання участі батька [PERSON] у вихованні та утримання [PERSON] стало відомо, що на сьогодні, батько можливо проживає у м. Севастополі, станом здоров`я доньки, розвитком, навчанням не цікавиться, кошти на утримання не надає; зі слів матері та [PERSON] батька вона не бачила тривалий час, понад 10 років; при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав батька [PERSON] , [PERSON] не заперечує та не бажає відновлювати з ним родинні зв`язки через різні життєві погляди та принципи. До Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області не надходили заяви, звернення, повідомлення щодо стану утримання, виховання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , спілкуванні з нею [PERSON] ( а.с.85). 09 травня 2023 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Славутицької міської ради розглянуто питання щодо надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області, затвердженого рішенням № 122 від 11.05.2023, з метою забезпечення найкращих інтересів малолітньої дитини [PERSON] , доцільно позбавити батьківських прав її батька [PERSON] , зважаючи на нехтування ним виконанням батьківських обов`язків, що носить свідомий і умисний характер ( а.с.81-84). За змістом статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Як зазначено у частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-12 від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини першої статті 18 вказаної Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з частиною 1 статті 19 Конвенції держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. Частиною 1 статті 27 цієї Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно зі статтею 51 Конституції України сім`я дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За змістом статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За правилом частини 8 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з частинами 2 та 4 статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до вимог статті 164 СК України підставами позбавлення батьківських прав є: якщо мати, батько не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно з роз`ясненнями, наданими в пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № З від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу до осіб, які умисно не виконують батьківських обов`язків, а тому повинні бути вагомі підстави для вжиття саме цього заходу. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, учасником якої є Україна, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). За положеннями частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина може бути розлучена з батьками у разі, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", заява N 39948/06, ЄСПЛ зауважував, що якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява N 39948/06, рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява N 31111/04). Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). Так, в судовому засіданні встановлено, що з 2010 року та після розлучення батьків дитина постійно проживала разом з матір`ю, а відповідач залишився проживати у м.Севастополь Автономної Республіки Крим, яке з 20 лютого 2014 року є тимчасово окупованою російською федерацією територією України. При цьому як до 20 лютого 2014 року, так і після поведінка відповідача щодо дитини не змінилася. Останній раз відповідач приїжджав до дитини у 2011 році. Після цього він лише у 2022 році після початку в України повномасштабної збройної агресії російської федерації декілька днів спілкувався з дитиною по телефону за допомогою мобільного додатку «Viber», однак таке спілкування з огляду на його зміст не свідчило про інтерес до дитини та сприянню засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, а навпаки було для дитини руйнівним. Суд зауважує, що відповідач свідомо обрав такі життєві умови, за яких відсутня його участь у вихованні дитини. Перебуваючи на відстані, на території України, яка з 20 лютого 2014 року має особливий режим, відповідач мав усвідомлювати, що не зможе в достатній мірі піклуватися про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, а тому несе відповідні ризики порушення нормальних життєвих зв`язків та передбачених законом наслідків невиконання батьківських обов`язків. Отже, відповідач з того часу як дитині виповнилося два роки, не брав і не бере участі у її вихованні, не піклується про неї, її фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує матеріально, не спілкується з нею в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти. Встановлені обставини свідчать про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, що не є порушенням статті 8 Конвенції, яка передбачає право особи на повагу до свого сімейного життя. ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява N70879/11, встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), а також зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. З урахуванням викладеного та думки малолітнього свідка [PERSON] , яка висловила своє небажання спілкуватися та підтримувати зв`язок з батьком через його поведінку стосовно неї, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , стосовно малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , підлягають задоволенню, що сприятиме забезпеченню якнайкращих інтересів дитини. Щодо позовних вимог про збільшення розміру аліментів, суд виходить з такого. Згідно з частиною другою статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом частини 2 статті 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України). Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Розмір аліментів на утримання дитини, визначений судовим рішенням, не вважається незмінним, про що, зокрема, вказував і Верховний Суд у постанові від 16 червня 2021 року в справі № 643/11949/19. Згідно із статтею 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За правилом частини 1 статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Як убачається з рішення Славутицького міського суду Київської області від 13 березня 2012 року у справі №2/1023/130/12, №1023/233/12, з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі - 600 гривень кожного місяця на користь [PERSON] , починаючи з 07.02.2012 (справа №2/1023/130/12, №1023/233/12). 04 квітня 2012 року Славутицькій міський суд Київської області видав позивачці виконавчий лист про стягнення аліментів ( справа №2/1023/130/12, а.с.22). Позивачка не пред`являла до примусового виконання вказаний виконавчий лист, що підтвердила у судовому засіданні. Із матеріалів цивільної справи №2/1023/130/12 вбачається що позивачка на момент ухвалення судом рішення про стягнення з відповідача аліментів на утримання дочки не працювала, оскільки доглядала за дитиною [PERSON] до досягнення нею трьох років, але отримувала допомогу по догляду за дитиною до трьох років в сумі 130 гривень щомісяця (справа №2/1023/130/12). На даний час позивачка не працює, на підтвердження цих обставин надала до суду Індивідуальні відомості про застраховану особу з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування від 30.06.2023, відповідно до яких з січня 2023 року відомості про нарахування їй сум заробітної плати та сплату внесків відсутні ( а.с.145-151). Відсутність доходу у позивачки свідчить про те, що у зв`язку із зазначеною обставиною її матеріальний стан змінився в бік погіршення. З 2017 року дитина [PERSON] перебуває на диспансерному обліку з хворобами серцево-судинної системи та регулярно проходить обстеження за направленням лікаря - педіатра, що підтверджується інформацією КНП «Славутицька міська лікарня» Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області № 125 від 26.01.2023 ( а.с.24). Відповідно до частини 2 статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» установлено з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років - 2833 гривні. Таким чином, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину віком від 6 до 18 років з 01 січня 2023 року не може бути меншим 1 416,50 гривень, тобто 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За вказаних вище обставин суд вважає, що позовні вимоги в частині збільшення розміру аліментів на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , до мінімального гарантованого розміру аліментів у сумі 1416,50 гривень також підлягають задоволенню. Зі змісту пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», слідує, що у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Відповідно до пункту шостого частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити судові витрати між сторонами. Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з квитанцією АТ «Укрпошта» № 1020187517 від 28 березня 2023 року позивачка при поданні позову, за вимогу про позбавлення батьківських прав, сплатила судовий збір в сумі 1073 гривні 60 копійок, який зараховано до спеціального фонду державного бюджету України (а.с.1,34). У поданій до суду заяві представник позивача просила не стягувати з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1073,60 гривень. За змістом частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Виходячи з наведеного судовий збір, сплачений позивачкою при поданні позову за вимогу про позбавлення батьківських прав, за заявою представника позивачки на її користь з відповідача не стягується. Водночас, ураховуючи, що позивачка при поданні позову звільнена від сплати судового збору за вимогу про зміну розміру аліментів на підставі пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», то виходячи зі змісту статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 1073,60 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved