Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-16 00:00:00

Позивачка, [PERSON] , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути з [PERSON] на свою користь за договором позики від 23.06.2021 основний борг в сумі 3 418 039,90 грн., пені в сумі 4 869 775,76 грн., інфляційних збитків в сумі 107 502,17 грн., трьох відсотків річних в сумі 20 012,78 грн., процентів за правомірне користування коштами в сумі 133 953,46 грн., а всього - 8 549 284,07 грн.; стягнути з [PERSON] на свою користь понесені судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 23.06.2021 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Косенко М.О. та зареєстрований під №841. Відповідно до п. 1 Договору позики, позичальником позичено у позикодавця 3418039,00 грн., що на дату укладення договору згідно курсу НБУ становило еквівалент 125 180,00 доларів США. Крім того, між сторонами було укладено договір іпотеки від 23.06.2021, згідно якого іпотекодавець передає іпотекодержателю квартиру за адресою: [ADDRESS] , в забезпечення виконання грошових зобов`язань за договором позики від 23.06.2021. Згідно з п. 2 Договору позики, зазначену суму позики позичальник мав повертати позикодавцю частинами згідно графіку, встановленого у договорі. Строк повернення останньої суми боргу настав о 20:00 год. 23.12.2021, однак станом на 16.02.2023 борг так і не було повернуто, через що позивач звернувся до відповідача із досудовою вимогою, яка була проігнорована останнім. Відповідач відмовляється виконувати взяті на себе зобов`язання з повернення позивачу коштів, не підтримує зв`язку зі позивачем та добровільно владнати ситуацію, повернути борг не бажає. Таким чином, позичені грошові кошти відповідачем без будь-яких правових підстав не повернуті, чим порушуються права позивача як позикодавця, у зв`язку з чим позивач вважає за необхідне звернутися до суду із позовом про стягнення боргу за договором позики, а також нарахованих процентів за користування коштами і неустойки (пені). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28.03.2023 відкрито провадження у зазначеній цивільній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з повідомлення учасників справи. Сторонам роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Копію вказаної ухвали суду разом з копією позовної заяви з додатками відповідачем отримано 10.04.2023, про що свідчить повідомлення про вручення поштового направлення. Заяв по суті справи від учасників справи не надійшло, відповідач не скористався правом на подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22.05.2023 закрито підготовче провадження у цій справі, яку призначено до судового розгляду по суті та встановлено загальний порядок дослідження доказів у справі. У судове засідання сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, відповідач про причини неявки суду не повідомив. 17.07.2023 до суду надійшла заява представника позивачки [PERSON] - [PERSON] про розгляд справи без участі позивачки та її представниці, у якій остання не заперечує проти розгляду справи у відсутність відповідача та винесення заочного рішення по справі, позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні. Відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивачки, її представниці, відповідача та за згодою сторони позивача ухвалити заочне рішення, оскільки відповідач повторно не з`явився в судове засідання, суд про причини не явки не повідомив та відзиву на позовну заяву не подав. Згідно з ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд доходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. 23.06.2021 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О. та зареєстрований в реєстрі за № 841, за умовами якого позичальник, [PERSON] позичив (взяв у борг) у позикодавця 3 418 039,90 грн., що на день укладання цього договору за курсом Національного банку України становить еквівалент 125 180 доларів США (а.с. 10-11). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. В порядку ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За приписами ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до положень п. 2 Договору позики, позичальник зобов`язався повернути позикодавцю зазначений у п.1 цього договору борг, за встановленим графіком. (а.с.10). Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктами 3, 4 Договору позики визначено, що у разі прострочення позичальником термінів повернення позики він зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також неустойку в розмірі 2% (два відсотка) від суми позики за кожен день прострочення, починаючи з першого дня. Якщо борг не буде повернуто позичальником до визначеного цим договором строку, позикодавець має право стягнути борг шляхом звернення стягнення на будь-яке майно позичальника, на яке згідно з чинним законодавством може бути звернено стягнення, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося. Відповідно до положень ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. 23.06.2021 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О. та зареєстрований в реєстрі за № 846, відповідно до якого, згідно з договором позики, укладеним 23.06.2021 між Позичальником/Іпотекодавцем - [PERSON] та [PERSON] (Позикодавець/Іпотекодержатель), Позикодавець/Іпотекодержатель надала Позичальнику/Іпотекодавцю позику в сумі 3 418 039 (три мільйони чотириста вісімнадцять тисяч тридцять дев`ять) гривень 90 копійок, що на день укладання цього Договору за курсом Національного банку України становить еквівалент 125 180 (сто двадцять п`ять тисяч сто вісімдесят) доларів США 00 центів. Позичальник зобов`язаний повернути суму позики у термін, визначений зазначеним договором позики та/або додатковими угодами до нього (а.с. 12-18). Відповідно до п. 1.3 Договору іпотеки, даним договором забезпечується виконання зобов`язань Позичальника/Іпотекодавця по поверненню Позикодавцю/Іпотекодержателю суми позики, сплаті іншої заборгованості, платежів і санкцій, що передбачені та/або випливають з Основного зобов`язання, включаючи як зобов`язання, передбачені договором позики, так і будь-якими додатковими угодами про внесення до нього змін, в тому числі щодо розміру позики, пені, штрафу, строку дії договору позики, встановлення інших майнових санкцій за невиконання умов договору позики (а.с. 12-18). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пунктом 3 Договору позики визначено, що у разі прострочення позичальником термінів повернення позики він зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також неустойку в розмірі 2% (два відсотка) від суми позики за кожен день прострочення, починаючи з першого дня. Як убачається з досліджених доказів, умови договору позики позичальником не виконані, в передбачений договором строк позика не погашена. Будь яких доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості, 3% річних та інфляційних втрат, який судом перевірений, та з яким суд погоджується, відповідач суду не надав, як і не надав доказів щодо належного виконання ним умов договору позики. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, проте підлягають частковому задоволенню, зважаючи на таке. Судом, за наявності належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, під час розгляду цього цивільного спору встановлено про те, що у відповідача перед позивачкою обліковується заборгованість у розмірі 3 418 039,90 грн. за договором позики від 23.06.2021, а також за умовами договору та зважаючи на положення ст. 549, 625, 1048 ЦК України останній повинен сплатити позивачці: пеню у розмірі 4 869 775,76 грн.; проценти за правомірне користування коштами у сумі 133 953,46 грн.; 3 % річних у розмірі 20 012,78 грн., виходячи з наступних розрахунків. Так, відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання перед позивачем на 215 днів (з 24.07.2021), а тому з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню 3% річних за користування коштами у період прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 20 012,78 грн. Також, зважаючи на положення ст. 1048 ЦК України, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають до стягнення проценти за користування коштами у період прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 133 953,46 грн., з розрахунку - 24.06.2021 по 22.07.2021 = 20 367,77 грн.; 23.07.2021 по 23.07.2021 = 749,16 грн.; 24.07.2021 по 23.08.2021 = 22 754,56 грн.; 24.08.2021 по 09.09.2021 = 12 220,91 грн.; 10.09.2021 по 23.09.2021 = 10 693,29 грн.; 24.09.2021 по 23.10.2021 = 22 431, 58 грн.; 24.10.2021 по 23.11.2021 = 22 680,59 грн.; 24.11.2021 по 09.12.2021 = 11 448,71 грн.; 10.12.2021 по 23.12.2021 = 10 606,89 грн. Крім того, приписами ст. 549 ЦК України визначено, що за несвоєчасне виконання зобов`язання боржник повинен сплатити або передати на користь кредитора неустойку (штраф або пеню), відтак правомірною є вимога позивача про стягнення з відповідача неустойки (пені) на користь позивача пені у розмірі 4 869 775,76 грн., яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання та складає: з 24.07.2021 до 23.08.2021 = 42 830,62 грн.; 24.08.2021 до 23.09.2021 = 85 661,25 грн.; 24.09.2021 до 23.10.2021 = 124 36,97 грн.; 24.10.2021 до 23.11.2021 = 171 322,49 грн.; 24.11.2021 до 23.12.2021 = 207 244,95 грн.; 24.12.2021 до 23.02.2022 = 4 238 369,48 грн. Проте, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у частині стягнення з відповідача на користь позивачки інфляційних втрат у сумі 107 502,17 грн., з огляду на таке. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16.04.1991 № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23.09.1994 № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01.03.2017 у справі № 6-284цс17. Також, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19). Відтак у цій частині позовних вимог суд доходить до висновку, що норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є іноземна валюта, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати відновлені еквівалентом іноземної валюти. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд доходить висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , про стягнення заборгованості. В порядку ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 13 420,00 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial