Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

У червні 2023 року [PERSON] звернулась до суду Дніпровського районного суду м. Києва із заявою про видачу обмежувального припису. У своїй заяві з урахування уточнень просила суд видати обмежувальний припис [PERSON] , [INFO] , (РНОКПП [NUMBER] ) на строк 6 (шість) місяців та встановити наступні заходи тимчасового обмеження прав [PERSON] , [INFO] , (РНОКПП [NUMBER] ), та покласти на нього наступні обов`язки: 1) Заборонити наближатися на 500 метрів до місця проживання (перебування) [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) за адресою: [ADDRESS] ; 2) Заборонити наближатися на 500 метрів до інших місць частого відвідування [PERSON] а саме: ДНЗ № 244 за адресою: [ADDRESS] ; 3) Заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватись з нею; 4) Заборонити ведення листування, телефонних переговорів з [PERSON] або контактування з нею через інші засоби зв`язку особисто та/або через третіх осіб. Свої вимоги заявниця обґрунтовує тим. що остання мешкала разом [PERSON] з березня 2019 року. З серпня 2020 року вони разом не мешкають, оскільки за період сумісного проживання заяниця неодноразово зверталась до правоохоронних та медичних органів щодо вчинення домашнього насильства відносно неї. Відносно [PERSON] винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника від 28.09.2022 серії АА № 227564. Постановою Івано- Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17.11.2022 по справі № 344/12890/22 [PERSON] визнано винним у вчинені правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173- 2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу. Заявниця також зазначає, що наразі органом досудового розслідування Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві здійснюється досудове розслідування в рамках кримінального провадження № 120231050400000271 від 25.02.2023 за ч. 1 ст. 182 КК України, а також кримінального провадження № 12023105040000818 від 31.05.2023 за ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України. Таким чином, посилаючись на існування реальної загрози продовження вчинення насильства відносно неї, заявниця просить видати обмежувальний припис відносно [PERSON] , а тому звернулась до суду з даною заявою. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01 червня 2023 року матеріали заяви було передано до Шевченківського районного суду м. Києва для розгляду за підсудністю. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 липня 2023 року матеріали заяви було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 липня 2023 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду. 04 липня 2023 року на адресу суду надійшли уточнення та доповнення до заяви про видачу обмежувального припису від представника [PERSON] . Представник заявниці в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала, просила суд задовольнити їх у повному обсязі. Заінтересована особа [PERSON] у судовому засіданні щодо вимог заяви заперечував, просив відмовити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , мешкала разом [PERSON] , [INFO] , з березня 2019 року. [INFO] у сторін народилася донька - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 01 грудня 2020 року. Представник заявниці у судовому засіданні зазначила, що сторони з серпня 2020 року разом не мешкають, оскільки за період сумісного проживання заявниця зверталась до правоохоронних та медичних органів щодо вчинення домашнього насильства відносно останньої. 28 вересня 2022 року у м. Івано-Франківськ [PERSON] вчинив відносно [PERSON] факт домашнього насильства. Відповідно вчиненого правопорушення, співробітниками правоохоронних органів, які прибули на виклик, винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника від 28.09.2022 серії АА № 227564. В подальшому, постановою Івано- Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17.11.2022 по справі № 344/12890/22 [PERSON] визнано винним у вчинені правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу. За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до правового висновку, відображеного в постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 18 лютого 2020 року в справі № 917/154/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 06 лютого 2020 року в справі № 922/5787/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі 923/1382/16 та багатьох інших: «Преюдицію утворюють ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта». Згідно з постановою Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16: «Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Преюдиціальне значення мають рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини». Як вбачається з копії Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження: 12023105040000271 від 25.02.2023 за ч. 1 ст. 182 КК України, 23 лютого 2023 року до Дніпровського УП ГУНП у м. Києві надійшла заява від гр. [PERSON] , [INFO] ,, про те, що невстановлена досудовим розслідуванням особа порушила її недоторканість приватного життя, шляхом використання та поширення конфіденційної інформації (ЄО 8130 від 24.02.2023). На підставі рішення управління соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № С-5786 від 02 березня 2023 року, [PERSON] отримує соціальні послуги з інформування, консультування та соціального супроводу родини як особа, що перебуває у складних життєвих обставинах. З копії відповіді Дніпровського районного в місті Києві Центру соціальних служб за №103/42-644 від 09.05.2023 вбачається що: «… Гр. [PERSON] за період співпраці, переважав депресивний та подавлений настрій. Ситуація, що склалася у [PERSON] з її колишнім чоловіком вплинула н її емоційний стан, призвела до занепокоєння та тривоги. За період роботі [PERSON] скаржилася, на відчуття страху та вегетативні прояви стресу у вигляді головного болю та тремтіння тіла, відчувала постійний психоемоційний тиск. …». У судовому засіданні представником заявниці було зауважено, що 30 травня 2023 року близько 14 годині 00 хвилин до [PERSON] наблизився автомобіль марки RENO державний номер [NUMBER] , яким постійно користується [PERSON] . Після наближення, [PERSON] , який знаходився за кермом, загальмував, відчинив передні двері авто та виплеснув на [PERSON] з банки прозору хімічну речовину. Через деякий час, [PERSON] відчула погіршення самопочуття, а саме: свербіж на шкірі, головний біль, нудоту. Після надання мені медичної допомоги, лікарем встановлено діагноз - хімічний опік верхньої та нижньої губи, призначено лікування та рекомендовано пройти консультацію лікаря токсиколога. Суд зауважує, що в судовому засіданні було досліджено відеозапис на якому, у невстановлений час та місці, автомобіль марки RENO, державний номер [NUMBER] наблизився до [PERSON] . Після наближення, особа, візуально схожа на [PERSON] , який знаходився за кермом, загальмував, відчинив передні двері авто та виплеснув на [PERSON] з банки прозору речовину. Зі змісту пояснень [PERSON] від 31 травня 2023 року наданих ст. оперуповноваженому ВКП Дніпровського УП ГУНП у м. Києві майору поліції Розгону Т.В. вбачається наступне: «30.05.2023 за адресою вул. Будівельників 19 об 14 06 мій колишній співмешканець [PERSON] [INFO] , що проживає за адресою: [ADDRESS] , моб. н. телефону: [NUMBER] , після спілкування з нашою донькою, яке визначили Дніпровська районна адміністрація у м. Києві розпорядженням, щодо годин спілкування малолітньої дитини (щовівторка, щочетверга, щосуботи з 11-13 год в моїй присутності), під`їхавши на автомобілі рено [NUMBER] , відкрив двері і виплеснув на мене хімічну речовину з різким запахом, що в подальшому викликало опіки обличчя і я звернулася до КНП «Київська клінічна лікарня №1», де мені встановили діагноз хімічний опік слизової оболонки верхньої і нижньої губи». З копії висновку (консультативне заключення) відділення щелепно-лицевої хірургії КНП КНП «Київська клінічна лікарня №1» від 30 травня 2023 року встановлено, що [PERSON] встановлено діагноз «хімічний опік (?) слизової оболонки верхньої і нижньої губи». Також за фактом нанесення тілесних ушкоджень 31 травня 2023 року підрозділом дізнання Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві зареєстровано кримінальне провадження за № 12023105040000818 за ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України. Згідно протоколу вручення потерпілому пам`ятки про процесуальні права та обов`язки потерпілого від 07 червня 2023 року, складеного дізнавачем відділу дізнання Дніпровського УП ГУНП в м. Києві, Ночвай Н.В. вручена пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого. 01 червня 2023 року, [PERSON] по відношенню до [PERSON] скоєне домашнє насильство про що інспектором СПДН ВП Дніпровського УП ГУНП у м. Києві складено складено адміністративний протокол та терміновий заборонний припис стосовно кривдника серія АА № 262694 від 01.06.2023. У відповідності до положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Верховний Суд України у постанові від 12.04.2022, по справі 753/4405/20, зауважив, що під час вирішення питань про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, якими формами домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. У п. 9 ч. 1 статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждало!' особи. Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждало! особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права кривдника на житло, співвласником якого він не є, з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. Положеннями Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти), рідні брати і сестри, інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука). Частинами 2,3,4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи). Враховуючи встановлені при розгляді справи обставини щодо вчинення відносно заявниці домашнього насильства, особу [PERSON] , суд приходить до висновку, що ймовірність продовження вчинення домашнього насильства відносно заявниці є високою, що може створювати загрозу її життю та здоров`ю. На переконання суду захист життя і здоров`я заявниці, які у відповідності до ст. 3 Конституції України визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, має превалює над створенням перешкод у наближенні та листуванні [PERSON] з заявницею. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Згідно зі ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 05.09.2019 р. у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від корм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях». Враховуючи наведені заявницею фактичні та правові підстави в сукупності з доданими до заяви доказами, суд вважає, що наявні обґрунтовані ризики продовження вчинення [PERSON] домашнього насильства відносно заявниці, а тому приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог та необхідність видачі обмежувального припису відносно [PERSON] на строк 6 місяців із встановленням заходів тимчасового обмеження його прав, передбачених ч.2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Outcome: approved