Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, який у встановленому законом порядку уточнив шляхом зменшення розміру позовних вимог та в кінцевому просить ухвалити рішення, про стягнення з [PERSON] на його користь 141 785,29 грн. матеріальної шкоди та 10 000 грн. моральної шкоди, а також судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 11.04.2022 о 14:45 год. у м. Львові, на вул. Личаківській, 217 з вини відповідача відбулась дорожньо-транспортна пригода. Зокрема, відповідач керуючи транспортним засобом марки «Volkswagen» д.н.з. [NUMBER] порушив вимоги ПДР України та здійснив зіткнення з автомобілем «Audi» д.н.з. [NUMBER] , внаслідок чого заподіяв матеріальних збитків. Постановою Личаківського районного суду м. Львова від 19.04.2022 відповідача визнано винним у вчиненні вказаної дорожньо-транспортної пригоди та притягнуто до адміністративної відповідальності. Цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована у ПрАТ «СК «Арсенал страхування», ліміт відповідальності якої становить 130 000 грн. Згідно висновку експерта, вартість відновлювального ремонту становить 270 285,29 грн. Різницю між фактичним розміром шкоди та страховим лімітом, а також франшизу, що загалом становить 141 785,29 грн., просить стягнути з відповідача. Крім того, внаслідок ДТП зазнав моральної шкоди, яка полягає у переживаннях та стражданнях через пошкодження майна. Щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події спричинили негативні зміни у його житті. Втратив можливість користуватись своїм транспортним засобом, змушений був витрачати значний час для пересування громадським транспортом. Моральну шкоду оцінює до суми 10 000 грн., яку просить стягнути з відповідача. Відповідач не погодився та подав відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення позиву. Зазначає, що вартість відновлювального ремонту значно перевищує вартість автомобіля до ДТП, яка згідно висновку експерта становить 170 848,44 грн. В такому випадку автомобіль вважається фізично знищеним, а його ремонт є економічно необґрунтованим і до стягнення підлягає різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП. Згідно висновку, вартість автомобіля після ДТП становить 59 173,62 грн., а різниця - 111 674,82 грн., яка і підлягала відшкодуванню. Розмір цієї шкоди не перевищує ліміту відповідальності, внаслідок чого належним відповідачем є саме страхова компанія. Вимогу про стягнення моральної шкоди вважає недоведеною. Просить в позові відмовити. У відповіді на відзив позивач навів аргументи, аналогічні мотивам позову та крім цього зазначає, що вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу не перевищує ринкової вартості автомобіля до ДТП і у висновку експерта відсутня вказівка на економічну недоцільність відновлювального ремонту та визнання транспортного засобу фізично знищеним, чим спростовуються відповідні доводи відповідача. Правом на подання заперечень на відповідь на відзив відповідач не скористався. Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду. Позовна заява поступила до суду 02.11.2022. Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 25.11.2022 відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Визначено строк та черговість для подання заяв по суті справи. Одночасно з відкриттям провадження у справі суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с.89), в тому числі про обов`язок подати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів. Таким чином, суд виконав вимоги статті 221 ЦПК України. Заочним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 09.03.2023 позов задоволено в повному обсязі. В подальшому, на підставі відповідної заяви відповідача суд скасував заочне рішення від 09.03.2023, про що постановив відповідну ухвалу від 30.05.2023. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п. 22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. З огляду на характер спірних правовідносин, а оскільки вирішенню підлягали виключно питання права, суд з посиланням на відповідну практику ЄСПЛ при відкритті провадження визнав недоцільним проведення судового засідання та визначив, що розгляд справи проводитиметься без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Одночасно, сторонам було роз`яснено право ініціювати розгляд справи з викликом сторін. Сторони таким правом не скористались. Суд також не знайшов підстав ініціювати розгляд справи з викликом сторін, а тому, розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження. В силу вимог Закону та враховуючи характер спірних правовідносин справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, а тому, відповідно до вимог частини третьої статті 279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статі 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої - четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог частини сьомої 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Позиція суду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на таке. Фактичні обставини справи. Під час розгляду справи встановлено, що 11.04.2022 о 14:45 год. у м. Львові, на вул. Личаківській, 217 з вини відповідача відбулась дорожньо-транспортна пригода. Зокрема відповідач керуючи транспортним засобом марки «Volkswagen» д.н.з. [NUMBER] порушив вимоги ПДР України та здійснив зіткнення з автомобілем «Audi» д.н.з. [NUMBER] , який належить позивачу, що стверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.10-11). Постановою Личаківського районного суду м. Львова від 19.04.2022 відповідача визнано винним у вчиненні вказаної дорожньо-транспортної пригоди та притягнуто до адміністративної відповідальності (а.с.15-16). Цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована у відповідача ПрАТ «СК «Арсенал страхування» з лімітом відповідальності 130 000 грн. та франшизою в розмірі 1 500 грн., чого сторони не оспорюють і що згідно частини першої статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи №89 від 01.07.2022 (а.с.18-30), яка проведена на замовлення позивача, вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля «Audi» д.н.з. [NUMBER] на момент дослідження становить 270 285,29 грн.; вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля «Audi» д.н.з. [NUMBER] з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу на момент дослідження становить 111 674,82 грн.; ринкова вартість автомобіля «Audi» д.н.з. [NUMBER] до моменту його пошкодження у ДТП становила 170 848,44 грн.; ринкова вартість автомобіля «Audi» д.н.з. [NUMBER] внаслідок ДТП в пошкодженому стані становить 59 173,62 грн. Також відомо, що страхова компанія відповідача виплатила позивачу страхове відшкодування в розмірі 81 167,07 грн. Відповідною заявою від 16.08.2022 (а.с.61), яка адресована ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» позивач погодив такий розмір страхового відшкодування. Сума виплаченого страхового відшкодування зменшена на суму франшизи, яка становить 1 500 грн. Вважаючи, що розміру страхового відшкодування недостатньо для покриття матеріальних збитків позивач звернувся до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Таким чином з огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити питання про розмір заподіяних збитків та про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права. Відповідно до частини шостої статті ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Як зазначив Верховний Суд складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 288/1256/17(постанова від 08.02.2021) преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Оскільки згаданою вище постановою Личаківського районного суду м. Львова від 19.04.2022 встановлено вину відповідача у вчиненні ДТП, суд в мажах цієї справи вказаний факт визнає преюдиційним та не буде його повторно досліджувати. Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За змістом статей 9, 22-31, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною другою статті 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з абзацом першим пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У статті 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Велика Палата Верховного Суду в постановах від 03.10.2018 у справі № 760/15471/15-ц, від 14.12.2021 у справі № 147/66/17 виснувала, що відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). За змістом статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно зі звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП. Як уже зазначалось вище, вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля «Audi» д.н.з. [NUMBER] на момент дослідження становить 270 285,29 грн. тоді як ринкова вартість автомобіля «Audi» д.н.з. [NUMBER] до моменту його пошкодження у ДТП становила 170 848,44 грн. Таким чином, ремонт автомобіля марки «Audi» д.н.з. [NUMBER] , вважається економічно необґрунтованим, а отже, автомобіль вважається фізично знищеним. В такому випадку порядок відшкодування завданої позивачу шкоди мав відбуватися згідно з правилами, визначеними статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», і позивач мав передати залишки транспортного засобу страховій компанії як особі, яка відповідає за завдану шкоду, чим набути право отримати від останнього відшкодування шкоди. Вказане відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, які сформульовані у справі № 125/1216/20 (постанова від 14.06.2023), а відтак, суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача різниці між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування в розмірі 140 285,29 грн., не приймаючи при цьому доводи сторони позивача про те, що вартість відновлювального ремонту з урахування коефіцієнту фізичного зносу менша ринкової вартості автомобіля до ДТП, оскільки в статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на відміну від статті 29 цього Закону, мова йде виключно про витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу і не вказується, що ці витрати з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу. З огляду на те, що транспортний засіб вважається знищеним, правові висновки Верховного Суду щодо стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові та страховим відшкодуванням, на які покликається сторона позивача, на спірні правовідносини не поширюються, оскільки в цьому випадку шкода відшкодовується в порядку та розмірі, визначеному у статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно з абзацом другим пункту 12.1 статті 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Як уже зазначалось вище, умовами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів встановлено франшизу в сумі 1 500 грн. і виплачене позивачу страхове відшкодування зменшено на цю суму. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2020 у справі № 147/66/17 вказано, що потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених цим Законом випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи. Тому, суд задовольняє позовну вимогу про стягнення з відповідача матеріальної шкоди в сумі 1 500 грн. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 10 000 грн. суд вважає за необхідне зазначити таке. Відповідно до частини першої та пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Крім того, за змістом частини першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, серед іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Крім того, моральна шкода полягає також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У відповідності до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань ,або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. На думку суду, дії відповідача, які призвели до знищення транспортного засобу позивача беззаперечно спричинили душевні страждання, які проявились в тому, що було порушено звичайний спосіб його життя, для відновлення якого позивач повинен був докладати додаткових зусиль та витрачати свій час. За відсутності доказів про протилежне та виходячи з засад розумності, справедливості і співмірності суд присуджує позивачу 7 000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, які слід стягнути з відповідача. Щодо судових витрат. Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Крім того, згідно п. 3 ч. 2 цієї статті у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до матеріалів справи, після зменшення розміру позовних вимог загальна ціна позову становила 151 785,29 грн. (141 785,29 + 10 000 = 151 785,29 грн.). Суд задоволив позовні вимоги на суму 8 500 грн., що становить 5,06 % від загального розміру позовних вимог. З огляду на таку ціну позову, до сплати підлягав судовий збір 1517,85 грн. При пред`явленні позову позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1991,19 грн., що стверджується відповідною квитанцією (а.с.1). Отже, пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача слід стягнути 76,80 грн. судового збору, що становить 5,06 % від суми судового збору, яка підлягала сплаті. Інша частина судового збору, тобто різниця між сплаченою сумою судового збору і тою, яка підлягала сплаті, сплачена надміру і може бути повернута позивачу відповідно до статті 7 Закону України «Про судовий збір», про що необхідно подати відповідну заяву. Крім того, згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати, пов`язані із проведенням експертизи та витрати на професійну правничу допомогу. Правила розподілу судових витрат закріплені у ст. 141 ЦПК України. Так, за змістом частини третьої цієї статті при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У справі яка розглядається відповідно до позовної заяви позивач просить стягнути витрати за проведення експертизи в розмірі 2 900 грн., які підлягали сплаті згідно з договором про виконання судової експертизи від 11.05.2022 (а.с.17). Суд вважає, що такі витрати мають значення для справи, оскільки експертиза проводилась саме на підтвердження розміру завданої шкоди. З огляду на характер спірних правовідносин та предмет спору, суд не вважає, що розмір таких витрат є необґрунтованим та/або непропорційним. Зрештою, у справі немає доказів про неспівмірність таких витрат, а в силу вимог ч. 9 ст. 139 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності таких витрат покладається на відповідача. Крім того, ніщо не вказує на недобросовісність поведінки позивача при розгляді справи. З огляду на характер спірних правовідносин та предмет спору, немає підстав для висновку, що такий міг бути ефективно вирішений з користю для кожної із сторін в позасудовому порядку. Як наслідок, суд погоджується з обґрунтованістю розміру витрат, пов`язаних з проведенням експертизи. При цьому, такі витрати слід стягнути пропорційно розміру задоволених позовних вимог (5,06 %), що становить 146,74 грн. Що ж стосується витрат на професійну правничу допомогу, позиція суду є наступною. За змістом ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. ч. 4-6 цієї статті, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У справі яка розглядається правнича допомога надавалась позивачу на підставі договору про надання правової допомоги від 12.08.2022 (а.с.74-79). Також, до матеріалів справи долучено деталізований розрахунок витрат на правничу допомогу та акт про надання послуг (а.с.73, 80). Загальна сума понесених витрат на професійну правничу допомогу становить 5 000 грн. У своїх висновках Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Застосовуючи таку практику у межах цієї справи, суд вважає, що критерій реальності адвокатських послуг та критерій розумності їхнього розміру дотримані в повній мірі і тому, такі витрати також є обґрунтованими. Як і в попередньому випадку, витрати на професійну правничу допомогу слід стягнути пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 253 грн. Всього, з відповідача на користь позивача слід стягнути 476,54 грн. судових витрат. На підставі наведеного та

Outcome: partial