Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-09 00:00:00

12.01.2022 року [PERSON] (надалі - позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (надалі - відповідачка), в якому просить визначити місце проживання дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом із ним. В обґрунтування позову зазначає, що з 24.07.2010 року перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . За час спільного проживання у них народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] . Відмітив, що в кінці 2021 року довідався про зв`язок відповідачки з іншим чоловіком. Його намір зберегти сім`ю не дав бажаних результатів, відповідачка зібрала свої речі та переїхала проживати до своєї тітки, а згодом до того чоловіка, при цьому забравши із собою дочку [PERSON] . Син [PERSON] категорично відмовівся залишати своє місце проживання та виявив бажання жити разом із позивачем. Після переїзду відповідачка, з незрозумілих причин обрала спосіб фактично повної ізоляції їхньої доньки [PERSON] від спілкування із позивачем. В силу поведінки відповідачки він фактично не має змоги побачитись з дитиною, поговорити з нею по телефону. Аналогічні дії відповідачки призвели до неможливості належного спілкування між собою обох їхніх дітей - сина [PERSON] та дочки [PERSON] , чого вони дуже хочуть та що вкрай негативно впливає на них. Відмічає, що зі свого боку намагається зробити все можливе для того, щоб діти не лише спілкувалися між собою, а і син [PERSON] як частіше бачився і спілкувався із матір`ю. Відтак, наразі між ним та відповідачкою не досягнуто згоди щодо того, з ким будуть проживати їх малолітні діти. Зважаючи на наявність означеного невирішеного спору, діючи виключно в якнайкращих інтересах дітей, вважає, що їхнє місце проживання слід визначити разом із ним, як їхнім батьком. Зауважив, що будучи зареєстрованими у належному його матері житловому будинку, до кінця грудня 2021 року, він, відповідачка та їхні спільні діти проживали у належному йому на праві особистої приватної власності житловому будинку по [ADDRESS] . Означений житловий будинок є доволі просторим, з усіма комунікаціями. Діти у будинку мали кожен окрему кімнату, до чого вони звикли та що стало нормою їхнього буття. Дочка та син проживаючи разом звикли один до одного, гарно між собою ладять, допомагають та підтримують один одного. Між ними, як рідним братом та сестрою, існує доволі міцний соціальний зв`язок, розривання якого їм шкодить. Крім того, відмітив, що дочка [PERSON] , звикши до власного будинку, в якому вона мала відокремлену кімнату та все необхідне, звикши до спілкування та підтримки з боку старшого брата, наразі проживаючи спільно із відповідачкою у незвичних їй житлових умовах спільно з іншими людьми, не маючи власної відокремленої кімнати, будучи розірваною у зв`язках зі своїм братом, отримує сильне негативне емоційне навантаження. [PERSON] вказав, що з народження дітей постійно займався їхнім вихованням. Між ними наявне поовне взаєморозуміння та підтримка. Він працевлаштований і має постійний, сталий та достатній дохід, завдячуючи якому постійно утримував сім`ю. У його особистій приватній власності знаходиться доволі просторий житловий будинок. Натомість, у [PERSON] ситуація з власним матеріальним забезпеченням та матеріальним забезпеченням дітей є зовсім відмінною. Остання не працевлаштована, не має власного доходу, не забезпечена матеріально та не має власного житла. Зважаючи на наведені обставини, вважає, що саме визначення місця проживання дітей з ним відповідатиме якнайкращим їхнім інтересам. [PERSON] , звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просить визначити місце проживання дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом із нею. В обґрунтування заявлених вимог вказала, що з [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] . Оскільки у них відсутні спільні інтереси з чоловіком, наявні різні погляди на життя, відсутнє почуття любові, вона звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу. Після подачі позовної заяви вона спільно із донькою переїхала проживати до іншого чоловіка та веде з ним спільне господарство. Відмітила, що сина [PERSON] чоловік категорично не відпустив з нею. На даний час дитина проживає разом із батьком, згоди на проживання сина з батьком вона не давала, їй, як матері чиняться усілякі перешкоди для спілкування та виховання дитини з боку [PERSON] , вона не може забрати дитину для спільного проживання. ЇЇ син насильно та примусово розлучений із своєю сетрою. Зазначила, що завжди піклувалася про своїх дітей, виконувала свої обов`язки, які ґрунтуються на повазі до прав дитини та людської гідності, сворювала всі умови для проживання, виховання та розвитку дітей. Вказала, що намагається забезпечити своїм дітям нормальний психологічний та моральний розвиток, намагаючись бачитись, спілкуватись та брати участь у вихованні та утриманні сина, однак [PERSON] позбавляє її можливості відчувати себе повноцінною матір`ю, розлучаючи дітей. В пріоритетах [PERSON] завжди є робота, він ніколи самостійно не дбав про дітей, не володіє інформацією про лікування дітей, особливості харчування, режим. Всі ці аспекти сімейного життя завжди були на ній. Зауважила, що син [PERSON] знаходиться в такому віці, коли материнська турбота йому більше потрібна, при цьому вона має більшу прихильність до дитини, має постійне житло, дохід і може забезпечити дитину усім необхідним, в тому числі для здійснення своїх обов`язків по вихованню та догляду, а проживання сина з батьком суперечить інтересам дитини, оскільки батько не приділяє йому належної уваги через постійну зайнятість на роботі. Після спілкування із вчителями школи, яку відвідує [PERSON] , дізналася, що останні скаржились на поведінку сина, він запізнюється в школу, в неохайному вигляді відвідує її. [PERSON] зазначає, що у власності її чоловіка є житло, де дітям забезпечені усі необхідні умови проживання та розвитку.Також вони мають достатній дохід, чоловік працює неофіційно, займаючись перевезеннями, вона є фізичною особою підприємцем, фізично та психічно здорові, ведуть здоровий спосіб життя, не мають шкідливих звичок. Вказані обставини, на її думку, є підставою для визначенні місця проживання дітей із нею. Та, посилаючись на Декларацію прав дитини та висновок Верховного суду України у постанові від 14.12.2016 року по справі №6-2445цс16, вважає неприпустими розлучати дітей із матір`ю. Ухвалою суду від 10 березня 2023 року вимоги за зустрічним позовом [PERSON] об`єднано в одне провадження з позовом [PERSON] . В свою чергу [PERSON] подано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому він висловив свої заперечення щодо обґрунтування позову та заявлених позовних вимог та просив відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог. Зокрема вказав, що після переїзду [PERSON] до іншого чоловіка син [PERSON] особисто прийняв рішення залишитися проживати з ним, жодного впливу з його боку не було. Син, в силу свого віку, поведінку своєї матері трактував як зраду, що вкрай негативно вплинуло на нього. Син бажає спілкуватися з сестрою, однак не бажає проводити час з матір`ю та, тим більше, проживати з нею. Він ( [PERSON] ) жодним чином не чинить [PERSON] перешкод у побаченнях з сином, а, навпаки, є прихильником спілкування дітей між собою та із своїми батьками в незалежності від стосунків між самими батьками. Підтвердив той факт, що за час спільного проживання із [PERSON] велику увагу приділяв роботі, завдячуючи чому, а також небажанню останньої працювати, він повністю одноосібно забезпечував сім`ю всім необхідним в матеріальному плані, що є важливою складовою благополуччя. При цьому, завжди в достатній кількості приділяв увагу дітям та їхнім інтересам. Крім того, за час їх спільного проживання він повністю був відповідальним за лікування дітей у випадку потреби. Саме він возив дітей до лікарів у випадку потреби, підписував декларації із сімейними лікарями стосовно дітей, займався питаннями профілактичних щеплень дітей. На спростування доводів позивачки про зміну поведінки сина, зазначає, що вони є неправдивими та надуманими, оскільки син [PERSON] має охайний зовнішній вигляд та цілком пристойну поведінку. Відмічає, що наявність у «цивільного чоловіка» відповідних майнових благ, не має жодного преюдиційного значення при вирішенні даного спору. Подавши відповідь на відзив, [PERSON] не погодилася із доводами [PERSON] , навдеденими у відзиві. Зокрема, зазначила, що останній зловживав своїми правами щодо сина [PERSON] , оскільки згоди на проживання сина з батьком вона не давала, їй, як матері, чинятьсі усілякі перешкоди для спілкування та виховання дитини з боку [PERSON] ЇЇ спроби з`ясувати, що відбувається, закінчуються лише образами на її адресу. Звернула увагу суду і на той факт, що своїми діями, зокрема, ізоляцією їх спільної дитини [PERSON] завдав як їй особисто, так і сину психологічної травми. Посилання [PERSON] на те, що саме ним підписано декларації з сімейними лікарями стосовно дітей не підтверджують його участь у лікуванні дітей. Вважає, що саме матір може найбільшою мірою сприяти гармонійному розвитку малолітнього сина. [PERSON] та його представник, адвокат Карун В.П., в ході розгляду справи позовні вимоги за первісним позовом підтримали та просили їх задовольнити, заперечили проти задоволення вимог [PERSON] за зустрічним позовом. [PERSON] та її представник, адвокат Кучерук Т.П. в ході розгляду справи просили відмовити в задоволенні вимог [PERSON] за зустрічним позовом, підтримали вимоги за зустрічним позовом. Крім того, у долученій до матеріалів справи промові в судових дебатах представник [PERSON] вказав, що вважає висновок необґрунтованим, оскільки в ньому експерт приділив увагу не взаємовідносинам дітей з батьками, а надав оцінку в більшій мірі взаємовідносинам між колишнім подружжям. При цьому, надаючи оцінку відносинам дітей з батьками, експерт обрав однобічну та суб`єктивну позицію. Відносини дітей експерт з батьком описує як авторитетні, при цьому відносини дітей з матір`ю описуючи як психологічно залежні, не наводячи обґрунтувань даному твердженню. Представник третьої особи, органу опіки та піклування Білогірської селищної ради Хмельницької області, Мєдвєдєва О.Р. у вирішенні спору поклалася на розсуд суду. Ознайомившись із доводами сторін та їх представників, позицією третьої особи, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що первісний позов [PERSON] та зустрічник позов [PERSON] підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Так, судом встановлено, що сторони у справі, [PERSON] та [PERSON] , з 24 липня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] , виданого повторно 22 грудня 2021 року Білогірським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Шепетівському районі Хмельницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький). Від шлюбу у них народилися двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] . Вказані обставини підтверджуються даними свідоцтв про народження дітей. На дату розгляду справи шлюб між сторонами розірвано. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, малолітні діти після свого народження і до погіршення відносин між сторонами проживали разом із своїми батьками в будинку, розташованому по [ADDRESS] . У 2021 році [PERSON] створила сім`ю з іншим чоловіком та разом із дочкою [PERSON] переїхала на постійне проживання до нього, за адресою: [ADDRESS] . Син [PERSON] залишився проживати разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] займається вихованням сина самостійно. Діти навчаються у Білогірського опорному закладі загальної середньої освіти ім.І.О. Ткачука Білогірської селищної ради Хмельницької області. Згоди про місце проживання малолітніх дітей сторони не досягли. Згідно з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Білогірської селищної ради Білогірського району Хмельницької області, який затверджено рішенням Виконавчого комітету Білогірської селищної ради Білогірського району Хмельницької області № 31 від 08 лютого 2022 року «Про затвердження висновку органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітніх дітей», доцільно визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком - [PERSON] , а малолітньої [PERSON] , [INFO] , - з матір`ю [PERSON] . Вказаний висновок виданий на підставі ретельно проаналізованих в сукупності отриманих даних на кожну дитину, характеристики на обох батьків, акти обстеження умов їх проживання, провівши індивідуальні бесіди із дітьми, отримавши інші відомості, наявність яких є обов`язковою при підготовці зазначеного висновку. Між сторонами у справі виникли непорозуміння, які носять особистий характер, у зв`язку з цими обставинами загострилися взаємовідносини між ними, така ситуація і їх особистих відносинах не дала можливості мирним шляхом вирішити питання про визначення місця проживання їх малолітніх дітей, що стало підставою для подачі первісного та зустрічного позовів. Вирішуючи спір відповідно до встановлених обставин та відповідних їм правовідносин, суд виходить з положень Сімейного кодексу України та інших нормативних актів, які регулюють спірні відносини. Так, згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Зокрема, при вирішенні спору про визначення місця проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] суд враховує житлово-побутові умови сторін і можливість створення належних умов для виховання дитини, їх матеріальний стан, чи мають вони реальну можливість займатися дитиною, створити їй необхідні умови для виховання і розвитку, рід діяльності кожного з батьків, режим їхньої роботи, наявність у родині матері (батька) осіб, здатних надати допомогу в догляді за дитиною (бабусь, дідусів, інших родичів). Житлово-побутові умови проживання як за місцем проживання батька [PERSON] , якому на праві власності належить житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , на підставі договору дарування, укладеного 04.04.2019 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 04.04.2019 року державним нотаріусом Білогірської державної нотаріальної контори Цермолонською Л.С., реєстровий №951, так і за місцем проживання матері [PERSON] , яка проживає зі своїм співмешканцем [PERSON] в його житловому будинку по [ADDRESS] , є добрими. Для проживання і виховання дітей створено необхідні умови, що випливає зі змісту актів обстеження умов проживання сторін, складених 17 січня 2022 року фахівцями Служби у справах дітей Білогірської селищної ради Шепетівського району Хмельницької області. При цьому, у даному випадку не має значення для вирішення справи та обставина, що житло не належить [PERSON] на праві власності, оскільки СК України не пов`язує вирішення питання про визначення місця проживання дитини із наявністю у власності батьків житла. Стосовно наявності у сторін доходів з метою доведення матеріальної спроможності утримувати дітей, то суду надані наступні докази наявності заробітку чи іншого легального доходу, як з боку батька, так і з боку матері. Так, як [PERSON] так і [PERSON] є фізичними особами-підприємцями, що підтверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, серії ААВ №039603, виданою 05.10.2012 року державним реєстратором Білогірської районної державної адміністрації Хмельницької області Лавренюком В.М., та Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №35582118606, виданою 31.01.2022 року державним реєстратором Ямпільської селищної ради Білогірського району Хмельницької області Пилипчуком Ю.М. Крім того, [PERSON] працював на посаді головного інженера ПП «Білогір`я Будсервіс» в періоди з 23.10.2018 року по 31.03.2020 року, та з 20.05.2021 року по 30.09.2021 року та отримував заробітну плату, що підтверджується даними довідок №№1,2, виданих 10.01.2022 року ПП «Білогір`я Будсервіс». Разом з тим, на підтвердження наявності доходу [PERSON] надано відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 1 кварталу 2020 року по 3 квартал 2021 року. В ході розгляду справи [PERSON] вказувала, що її нова сім`я отримує дохід від ведення підсобного господарства та здійснення перевезень цивільним чоловіком [PERSON] . На час розгляду справи перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягненню нею трирічного віку. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що сторони мають певний дохід від здійснюваної ними діяльності, проте, відсутня можливість встановити належними та допустимими доказами його точний розмір та джерела його походження. Також суд враховує, характеристики обох батьків, які є однаково позитивними, що підтверджується даними характеристик №№1572,1574, виданими 14.11.2022 року виконавчим комітетом Білогірської селищної ради Шепетівського району Хмельницької області. Стосовно ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків встановлено наступне. В силу обєктивних причин [PERSON] більше турбувалася про дітей, оскільки від народження вихованням займалася вона, а [PERSON] працючи, матеріально забезпечував сім`ю. Сторони цікавляться шкільним життям дітей, цікавляться їх навчанням, турбуються про їх розвиток, відвідували батьківські збори, тобто батьки належним чином ставляться до виконання своїх батьківських обов`язків. Враховує суд і соціальні зв`язки дітей, які із огляду на те, що вони з народження по 2021 рік, проживали в повній люблячій родині, де батьки турбувалися про них та створювали всі необхідні умови для щасливого життя та повноцінного розвитку. [PERSON] залишився проживати із батьком у звичному для нього середовищі з тим же колом спілкування. У нього присутня образа на маму. Він свідомо не бажає пілкуватися, проживати та бачитися з новим чоловіком мами, [PERSON] , а в результаті цього автоматично виникає ідентичне бажання по відношенню до мами. [PERSON] бала вимушено розлучена із братом, змінила місце проживання, звичне оточення. Суд враховує, що у цій справі обидва батьки бажають належно виконують свої батьківські обов`язки відносно обох дітей, підстав вважати їх такими, що неналежно виконують ці обов`язки, у суду немає. Також, обоє батьків мають самостійний дохід та умови для проживання дітей, при цьому станом на час розгляду справи у суду відсутні відомості про зловживання кимось із батьків спиртними напоями або наркотичними засобами, вони позитивно характеризуються за місцем проживання, випадків демонстрації кимось із батьків аморальної поведінки судом не встановлено. Отже, враховуючи надані сторонами докази, суд доходить висновку, що кожна із сторін може забезпечити дітям належні умови проживання, виховання і навчання та належний рівень комфорту з урахуванням їх можливостей. При цьому суд враховує, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що визначальне значення при вирішенні даного спору щодо місця проживання дітей мають інтереси самих дітей. Так, при вирішенні спору суд враховує положення п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгліді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно якого при вирішенні спору про місце проживання дитини судами належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Крім того суд враховує висновки дані у висновку експерта Хмельницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №4112-4115/22-26 від 10 травня 2023 за результатами проведеної судово-психологічної експертизи, відповідно якого встановлено, що згідно зазначеної ситуації та з огляду спостережень під час тестування та бесіди, діти [PERSON] та [PERSON] спроможні з урахуванням їхнього віку, емоційного стану, індивідуально-психологічних властивостей, рівня розумового розвитку, усвідомлювати реальний зміст сімейної ситуації, яка склалася навколо спору батьків щодо визначення їхнього місця проживання. Для психологічного спокою та комфорту [PERSON] та [PERSON] краще перебувати у звичному середовищі (в якому вони проживали більшість свого віку), та з людьми до яких сформувалася емоційна прив`язаність. Так, судом встановлено, що син [PERSON] , мешкаючи з батьком [PERSON] , залишився проживати у звичному для нього середовищі, він продовжує відвідувати свою школу, спілкуватися зі своїми однокласниками. Батько піклується про його фізичне та духовне виховання. Згідно матеріалів справи встановлено, що дитина більше прихильна до батька. Зокрема, згідно з висновком оцінки потреб сім`ї від 17.01.2022 року «Кривий Ілля любить тата і хоче проживати з ним, хоча і сумує за сестричкою. Емоційний стан врівноважений та спокійний, хлопчик любить уроки математики і фізкультури». Посилання [PERSON] про перешкоджання їй бачитися з сином судом не приймаються до уваги, як такі, що жодним доказом не підтверджені. Щодо молодшої дитини, дочки [PERSON] , якій на дату розгляду є 9 повних років, та яка змінила звичне їй для проживання середовище переїхавши разом із мамою в інше місце, то суд погоджується із висновком органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини разом із матір`ю, оскільки переважний час дочка проживає саме з нею, що сторонами не заперечується. Так, судом встановлено, що дівчинка більше прихильна до мами. По відношенню до мами у неї присутній живий контакт, тактильні емоції, підтримка і бажання спілкуватися, між ними склалися люблячі відносини. Зокрема, згідно з висновком оцінки потреб сім`ї від 17.01.2022 року «Дівчинка активна, виявила бажання жити з мамою». Позивач не довів існування обставин, передбачених частиною другою статті 161 СК України, і таке проживання дитини із останньою, з огляду на обставини справи, буде відповідати її найкращим інтересам. Виходячи з обставин справи, суд дійшов висновку, що комфортне проживання та належне виховання [PERSON] буде забезпечено у разі її проживання разом із матір`ю. При цьому суд враховує вік та стать дитини. У такому віці дитина безумовно потребує материнської опіки та проживання у звичній для неї обстановці. [PERSON] взмозі створити умови для повноцінного життя та розвитку дитини, її безпеки, благополуччя, зростання в сімейному оточенні. Судом встановлено, що остання не перешкоджає спілкуванню дитини з батьком [PERSON] , той приїздить до доньки, проводить з нею час, спілкується. Всі ці обставини у сукупності доводять, що на даний час, враховуючи інтереси малолітньої дитини, [PERSON] , доцільним є визначення місця проживання дитини з матір`ю. Разом з тим, обставини у сукупності доводять, що на даний час, враховуючи думку та інтереси малолітньої дитини [PERSON] , доцільним є визначення місця проживання дитини з батьком у звичній для нього обстановці. Визначення місця проживання дитини з батьком, не впливатиме на його взаємовідносини з матір`ю, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Матір дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та його розвитку, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я сина, стан його розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати. Щодо посилань [PERSON] та її представника на принцип 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, згідно якого малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судді Великої Палати ВС вважають, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Велика Палата ВС зауважила, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, і не є частиною національного законодавства України. А законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Аналізуючи вищевикладене, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дітей, забезпечити доброзичливе спілкування один з одним, враховуючи думку та інтереси самих дітей та висновки органу опіки та піклування, суд вважає необхідним визначити місце проживання малолітнього Кривого [PERSON] разом із батьком [PERSON] , та визначити місце проживання малолітньої [PERSON] із матір`яю [PERSON] , що буде відповідати якнайкращим інтересам дітей, сприятиме їх повноцінному вихованню та розвитку. При вирішення судом даного спору суд не позбавлений можливості визначити роздільне місце проживання брата і сести з обома батьками, оскільки у Сімейному кодексі України заборона на роздільне проживання братів і сестер застосовується тільки до усиновлення, однак головне в цьому - враховувати емоційний зв`язок між дітьми при визначенні місця їх проживання та не порушити для дитини відчуття стабільності та спокою та врахувати якнайкращі її інтереси. Крім того, суд зауважує, що на даний час існують напружені конфліктні стосунки між батьками, які використовують дітей для образ один одного, зневажають права сина та дочки на спокійне щасливе дитинство та гармонійний розвиток особистості. Особисті конфлікти між батьками не повинні порушувати інтереси дитини. Разом з тим, суд вважає необхідним роз`яснити сторонам, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Тобто, батько/мати, у разі визначення місця проживання дітей з матір`ю/батьком, не обмежений/обежена у своєму праві на спілкування з дітьми, турботі відносно дітей та участі у вихованні дітей і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю/батьком дітей щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Відповідно до ч. 1. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що при подачі позовної заяви [PERSON] сплачено судовий збір у сумі 992,40 грн. В свою чергу [PERSON] при подачі зустрічної позовної заяви також сплачено судовий збір в розмірі 992,40грн. Таким, чином, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідачки за первісним позовом [PERSON] на користь позивача за первісним позовом [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 496,20 грн., та, в свою чергу із відповідача за зустрічним позовом [PERSON] на користь позивачки за зустрічним позовом [PERSON] також підлягає стягненню судовий збір у розмірі 496,20 грн. Крім того, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню відшкодування витрат на проведення судової психологічної експертизи в розмірі 7362,03 грн. (вартість експертизи відповідно до рахунку №1032 від 02 червня 2022 року сановить 14724,06 грн.).

Outcome: partial