Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-13 00:00:00

05 травня 2023 року позивач звернулась до Малиновського районного суду м.Одеси з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. 02.06.2023 року зазначена справа надійшла з Малиновського районного суду м.Одеси до Красноокнянського районного суду Одеської області за підсудністю. Ухвалою суду від 06.06.2023 року позовна заява була залишена без руху. 15 червня 2023 року до суду надійшла виправлена позовна заява. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 12 грудня 2019 року між нею та відповідачем укладено шлюб. Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину: [PERSON] , [INFO] . Як вказує позивач, спочатку сімейного проживання між нею та відповідачем були гарні відносини, вони з повагою відносились один до одного. Відповідач багато уваги приділяв їй та дитині, дбав про достаток сім`ї. Однак в останній час їхні погляди на життя та стали взаємно протилежними. Стосунки між ними зіпсувалися через різні погляди на вирішення проблем, пов`язаними зі складнощами життя та що стосується виховання сина. Між ними зникли взаємоповага та взаєморозуміння, стали частими сварки, їхні відчуття кохання один до одного згасли і це стало перешкодою для подальшого існування сім`ї. Позивач зазначає, що вже тривалий час кожен з них живе окремим життям та своїми інтересами, фактично сім`я припинила своє існування 14 березня 2022 року, після чого вони не ведуть спільне господарство та побут. Численні спроби налагодити відносини виявилися марними. Відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу. Таким чином, на думку позивача, її примирення з відповідачем та подальше спільне життя з відповідачем неможливе через зазначені причини. Тому позивач просила шлюб з відповідачем розірвати та залишити їй після розірвання шлюбу прізвище « [PERSON] ». Ухвалою від 16.06.2023 року позовна заява була прийнята судом до розгляду та відкрито провадження по справі. Позивач у судове засідання не з`явилась, однак подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність та підтримала свої позовні вимоги /а.с.34/. Тому справа розглянута у відсутність позивача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Відповідач у судове засідання не з`явився, однак також подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечував /а.с.32/. Тому справа розглянута у відсутність відповідача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 12 грудня 2019 року Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 4278 /а.с.38, 39/. Сторони мають неповнолітню дитину: сина [PERSON] , 2021 року народження /а.с.18, 47/. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред`явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що протягом тривалого часу сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, спільно не проживають. На думку позивача, примирення та збереження сім`ї неможливе. Тому суд дійшов висновку, що збереження сім`ї суперечить інтересам позивача та, згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати. Позивач у позовній заяві просила після розірвання шлюбу залишити їй прізвище набуте у шлюбі - « [PERSON] » /а.с.6/. Відповідно до ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Таким чином, враховуючи, що позивач при укладенні шлюбу змінила дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », клопотання позивача щодо залишення їй прізвища, набутого у шлюбі, підлягає задоволенню /а.с.38, 39/. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Позивач при подачі позову сплатила судовий збір в сумі 1073,60 грн. через АТ КБ «Приватбанк» за квитанцією №Р24А1150632171D9329 від 02.05.2023 /а.с.1/. Разом з тим, ч.1 ст.142 ЦПК України встановлено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення по справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, оскільки відповідач не заперечував проти задоволення позову, фактично визнавши його, до початку розгляду справи по суті, то позивачу з державного бюджету слід повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 536,80 грн. (50% від 1073,60 грн., сплаченого позивачем при поданні позову через АТ КБ «Приватбанк» за квитанцією №Р24А1150632171D9329 від 02.05.2023), а іншу частину судового збору у сумі 536,80 грн., відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved