Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову зазначив, що 18.05.2004 року він уклав шлюб із [PERSON] . Від шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Через певний період часу, перебуваючи у шлюбі, кожен із них зрозумів, що у їхньому спільному житті настає кризовий період, який із кожним днем загострюється і це призвело до повного припинення шлюбних відносин. Основною причиною розпаду сім`ї послугувала різниця характерів та наявність між сторонами протилежних поглядів на життя, шлюб та сім`ю. Крім того, 13 березня 2022 року [PERSON] виїхала за кордон, після чого вони стосунки не підтримують взагалі. Позивачем зазначається, що на даний момент між ними як подружжям ведення спільного господарства припинено. За його глибоким переконанням подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки на грунті сімейно-побутових проблем, та протилежних поглядів на сімейне життя, розвинулась неприязнь один до одного, втрачено почуття любові, взаєморозуміння та поваги. На примирення не згідний, а тому обставин які б перешкоджали розірванню шлюбу саме в такий спосіб немає. Також позивачем зазначається, що їхні неповнолітні діти залишилися проживати з ним та на його утриманні. Враховуючи наведене просить суд про розірвання шлюбу з відповідачем. Неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , після розірвання шлюбу, залишити з позивачем. Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач подала до суду заяву про визнання позову та просила розглянути справу у її відсутності. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Так, відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Положеннями ч. 3 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] від 01.06.2004 року сторони зареєстрували шлюб 18.05.2004 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис за № 547. [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої є сторони по справі, що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія [NUMBER] від 11.04.2006 року. [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є сторони по справі, що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія [NUMBER] від 27.08.2014 року. Згідно довідки, виданої директором ліцею №4 Івано-Франківської міської ради від 12.06.2023 року №165 [PERSON] навчається в ліцеї №4 Івано-Франківської міської ради у 4-А класі. Відповідно до довідки ректора та бухгалтера Університету Короля Данила від 12.06.2023 року [PERSON] навчається на 2 курсі Фахового коледжу УКД на денній формі навчання за спеціальністю «Архітектура та містобудування». З довідки №11336 від 23.06.2023 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за даними Муніципального реєстру Івано-Франківської міської територіальної громади, вбачається, що [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Також у зазначеному житлі зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». Судом встановлено, що через непорозуміння в сім`ї сторони припинили взаємовідносини як подружжя. Сторони не змогли зберегти родину, а тому суд вважає встановленим, що збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та постановляє рішення про задоволення позовних вимог в частині розірвання шлюбу між сторонами. Що стосується вимог позивача про залишення дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з позивачем, слід зазначити наступне. Згідно ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Так, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають з батьком, що підтверджується заявою мешканців будинку за адресою: [ADDRESS] та поясненнями позивача в ході розгляду справи. Частиною 2 статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Як встановлено судом, станом на день звернення до суду неповнолітній дитині [PERSON] , [INFO] , виповнилось 17 років, а тому не підлягає до задоволення вимога про залишення [PERSON] на проживання з позивачем. Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. На підставі наведеного, суд вважає можливим залишити [PERSON] , [INFO] , проживати разом з батьком. В порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. На підставі пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 104, 110, 112, 160 Сімейного кодексу України, ст.ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: partial