Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-11 00:00:00

28 жовтня 2019 року до Деснянського районного суду м. Києва з вказаним позовом звернулася [PERSON] , посилаючись на те, що 23 листопада 2007 року між її сином [PERSON] та ПАТ «ТАС-Комерцбанк» правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», було підписано кредитний договір № 0414/1107/45-006, із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої банком для будь-яких клієнтів-фізичних осіб. За умовами кредитного договору їм повинні були бути надані кредитні кошти у розмірі 69365 доларів США зі строком погашення до 23.11.2019, зі сплатою 12,50 % річних за користування кредитними коштами. Також між нею та ПАТ «ТАС-Комерцбанк» було укладено договір поруки № 0414/1107/45-006-Р-1 від 23.11.2007, проте з відповідачем ніяких додаткових угод з приводу поруки підписано не було. Вказаний кредитний договір є недійсним, оскільки позичальник кредиту за кредитним договором № 0414/1107/45-006 від 23 листопада 2007 року в сумі 69365 доларів США не отримував. Відповідач не виконав своїх зобов`язань щодо законної видачі позичальнику кредитних коштів в іноземній валюті, тому позичальник не має жодних зобов`язань перед відповідачем. Зазначила, що порядок видачі та погашення кредиту не відповідає вимогам законодавства України та Інструкції про касові операції в банках України. Так, в п. 3.1.3 договору зазначено, що для повернення кредитних коштів банк використовує рахунок № [NUMBER] . Згідно заяви про видачу готівки № 1996413/0552 від 23.11.2007 кредит було надано банком з рахунку № [NUMBER] , який не є поточним рахунком позичальника, адже відсутній договір про відкриття вказаного рахунку, таким чином це є порушенням законодавства України з надання кредиту з цього рахунку. Для повернення кредитних коштів банком використовуються рахунки № [NUMBER] та № [NUMBER] , які взагалі не передбачені умовами кредитного договору. На підставі Банківської ліцензії та письмового дозволу НБУ на здійснення валютних операцій банк має право видавати кредит готівкою в іноземній валюті тільки з поточного рахунку клієнта, відкритого йому в установі банку на підставі договору банківського рахунку відповідно до положень глави 72 ЦК України. Поточними рахунками клієнта є рахунки 2620, що призначені для обліку коштів клієнта. Разом з тим для повернення суми кредиту позичальником банк використовує рахунки № [NUMBER] та № [NUMBER] та інші, що суперечить діючому законодавству України. Вказані вище рахунки 2902… та 2909… призначені лише для внутрішньобанківського обліку, ці рахунки відкриваються банками для власних потреб, на власний розсуд і до зберігання коштів позичальника не мають жодного стосунку. Договори на обслуговування рахунків № [NUMBER] , № [NUMBER] та № [NUMBER] між банком та позичальником не укладалося, тому вказані рахунки не є рахунками клієнта. Також зазначила, що неможливість виконувати кредитний договір в частині погашення кредиту тягне за собою недійсність кредитного договору в цілому, оскільки без шляхів видачі та погашення кредиту - кредитний договір неможливо виконувати. Позивач також зазначила, що вказаний кредитний договір було підписано під впливом обману з боку банку, окрім того сторонами не узгоджено всіх істотних умов договору, оскільки узгоджені у договорі розміри відсоткової ставки за кредитом не відповідають фактично встановленим у договорі розмірам. 3 серпня 2015 року вона та її син звернулися з листом-замовленням до незалежного аудитора, відповідно до висновку якого реальна відсоткова ставка складає 15,13% у доларах США, тоді як відповідно до п. 1.3 договору зазначено проценти у розмірі 12,50 річних. Позивач під час укладення договору не міг знати ні реальну відсоткову ставку, ні абсолютне значення подорожчання кредиту, яке складає 75809,71 долар США, про що якби знав, то не підписав би і не погодився б на спірний договір. Отже волевиявлення учасників спірного кредитного договору не відповідає реальній їх волі. Недійсність основного зобов`язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, тому є підстави визнати недійсним і договір поруки. Договір поруки вона укладала 23 листопада 2007 року з ПАТ «ТАС-Комерцбанк». З відповідачем ніяких договорів поруки вона не укладала, внаслідок чого порука повинна бути припинена, адже у неї немає жодних зобов`язань перед відповідачем згідно цього договору поруки. Позивач просить суд визнати недійсним з моменту підписання кредитний договір від 23 листопада 2007 року № 0414/1107/45-006, підписаний між [PERSON] ПАТ «ТАС - Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-банк» та договір поруки № 04-14/1107/45-006-Р-1 від 23 листопада 2007 року, укладений між нею та ПАТ «ТАС - Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-банк». Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2019 року цивільну справу за вказаним позовом передано на розгляд Голосіївському районному суду за підсудністю (а.с. 30-31). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 11 січня 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, (а.с. 49-50). Відповідачу був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву і всіх письмових та електронних доказів, що підтверджують заперечення проти позову. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27 липня 2022 року (а.с. 65-66) клопотання позивача про витребування доказів залишено без задоволення. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27 липня 2022 року (а.с. 68-69) клопотання позивача про призначення експертизи у вказаній справі залишено без задоволення. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27 липня 2022 року (а.с. 71-72) закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. 12 липня 2023 року відповідачем подано письмові пояснення (а.с. 92-96), в яких просить змінити найменування відповідача у вказаній справі з АТ «Альфа - Банк» на АТ «Сенс-Банк», посилаючись на те, що на позачергових Загальних зборах акціонерів АТ «Альфа - Банк» від 18.08.2022 № 2/2022 прийнято рішення про змінену найменування банку з АТ «Альфа - Банк» на АТ «Сенс-Банк», про що відповідні зміни були внесені до Статуту товариства та Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30.11.2022. Також зазначив, що усі доводи позивача щодо порушення закону з боку банку при укладенні кредитного договору спростовані рішенням Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ по цивільній справі № 761/27274/15 від 6 квітня 2017 року за позовом [PERSON] до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитного договору. Також з моменту укладення та протягом дії договору позивач не звертався до банку з пропозицією щодо внесення будь-яких змін (виправлень) до них, суть договорів йому була зрозуміла та він погодився із усіма умовами договору. Тому кредитний договір відповідає вимогам закону та є дійсним, а отже договір поруки також зберігає силу. Просить в задоволенні позову відмовити. 12 липня 2023 року АТ «Сенс-Банк» подало заяву про застосування строку позовної давності, зазначаючи, що оспорювані договори було укладено у 2007 році, а з вказаним позовом позивач звернулася до суду у 2019 році, тобто з пропуском строку для звернення до суду (а.с. 107-109). У судовому засідання сторони відсутні, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що23 листопада 2007 року між [PERSON] та ПАТ "ТАС-Комерцбанк", правонаступником якого є ПАТ "Альфа Банк", який змінив своє найменування в АТ «Сенс Банк», було укладено кредитний договір № 0414/1107/45-006, відповідно до якого банк надає позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 69365 доларів США на строк до 23 листопада 2019 року (а.с. 8-15). Згідно п. 1.3. Договору, позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 12,50% річних за весь строк фактичного користування кредитом. Сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладанні цього договору, встановили, що розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватись без укладення додаткового правочину до цього Договору у порядку встановленому п. 6.1., 8.4 цього договору. Згідно п. 11.1 Договору визначено, що укладаючи Договір кредиту позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Підписанням цього Договору Позичальник свідчить, що він до підписання цього договору ознайомився з усіма умовами, на яких АКБ «ТАС-Комерцбанк» здійснює кредитування фізичних осіб на цілі не пов`язані з підприємницькою діяльністю. Укладаючи цей договір, позичальник свідчить, що під час укладання та виконання цього Договору Позичальник не знаходиться під впливом омани, обману, насильства, погрози, зловмисної угоди абр збігу важких обставин Відповідно до п. 11.11 Договору, сторони цього договору погодили, що з укладанням цього Договору сторони досягли згоди з усіх його істотних умов та не існує-будь-яких умов, які на думку будь-якої з сторін можуть бути істотними та необхідними за змістом цього договору. Так, відповідно до ч. 1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст.627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При цьому, п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснює, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також, моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Рішенням Шевченківського районного суду від 5 квітня 2016 року по справі за позовом [PERSON] до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору недійсним, яке ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 6 квітня 2017 року залишено без змін, в задоволенні позову відмовлено. Вказаним рішенням встановлено, що обставини, на які посилався позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження, а позовні вимоги щодо визнання кредитного договору № 0414/1107/45-006 від 23.11.2007 недійсними не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд не бере до уваги розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки складений на замовлення [PERSON] , так як він не впливає на сутність вирішення спору, оскільки сторони договору досягли згоди з усіх його істотних умов та отримали те, на що вони розрахували при укладенні договору, позичальник був обізнаний про усі умови кредитування, що підтверджується п.п. 11.1, 11.11 та наявністю підпису останнього на кредитному договорі. Крім цього, даний доказ не можна вважати належним, оскільки його оригінал відсутній в матеріалах справи та відсутні доказ того, що ТОВ «Аудиторська фірма «АУДИТІНФОРМСЕРВІС» може здійснювати аудиторську діяльність. Крім того, позивач [PERSON] не є стороною оспорюваного кредитного договору № 0414/1107/45-006 від 23.11.2007, тому в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним з моменту підписання кредитного договору від 23 листопада 2007 року № 0414/1107/45-006, підписаного між [PERSON] та ПАТ «ТАС - Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-банк», слід відмовити. 23.11.2007 між [PERSON] та ПАТ «ТАС-Комерцбанк» було укладено договір поруки № 0414/1107/45-006-Р-1 (а.с. 16-17), відповідно до умов якого поручитель зобов`язується перед банком відповідати за виконання зобов`язань щодо повернення коштів, наданих банком позичальнику у вигляді кредиту/кредитної лінії згідно з кредитним договором № 0414/1107/45-006 від 23.11.2007 у сумі 69365 доларів США, строком до 23 листопада 2019 року з процентною ставкою 12.5% річних за їх використання. Кредитний договір № 0414/1107/45-006 від 23.11.2007, а також додаткові угоди до нього , які будуть укладені між банком та позичальником, та будуть невід`ємною частиною кредитного договору № 0414/1107/45-006 від 23.11.2007, надалі іменуються «Основне зобов`язання» Пунктом 2 договору поруки встановлено, що поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання позичальником умов основного зобов`язання усім належним йому майном та грошовими коштами. Відповідальність поручителя за цим договором обмежується сумою кредиту, визначеною згідно з основним зобов`язанням, нарахованими процентами, пенями, комісіями та іншими платежами, передбаченими основним зобов`язанням. Поручитель зобов`язується виконати основне зобов`язання у разі настання випадків зміни строків виконання зобов`язань по основному зобов`язанню, передбачених основним зобов`язанням (п. 7 договору) Пунктом 15 договору визначено, що поручитель підтверджує, що ознайомлений з усіма умовами кредитного договору № 0414/1107/45-006 від 23.11.2007 та повністю погоджується з цими умовами. Сторони цього договору погодили, що з укладанням цього договору сторони досягли згоди з усіх його істотних умов та не існує будь-яких умов, які можуть бути істотними та необхідними за змістом цього договору (п. 17). Згідно з ч. 2 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Частинами першою та другою статті 548 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Оскільки кредитний договір № 0414/1107/45-006 від 23.11.2007 не визнаний судом недійсним, виконання зобов`язання щодо повернення грошових коштів за вказаним кредитним договором забезпечено порукою, поручитель в договорі поруки підтвердила, що ознайомлена з усіма умовами кредитного договору № 0414/1107/45-006 від 23.11.2007 та повністю погоджується з цими умовами, сторони погодили, що з укладанням договору поруки досягли згоди з усіх його істотних умов та не існує будь-яких умов, які можуть бути істотними та необхідними за змістом цього договору, тому відсутні підстави для визнання договору поруки № 0414/1107/45-006-Р-1 від 23.11.2007 недійсним. Враховуючи вищевикладене, та те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження, а позовні вимоги щодо визнання кредитного договору та договору поруки недійсними не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed