Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-04 00:00:00

Позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, в якому просить суд: стягнути з відповідача на свою користь безпідставно отримані кошти у розмірі 50 000,00 грн., 11 07, 64 грн. інфляційних нарахувань, 1220 грн. - 3 % річних та витрати по сплаті судового збору Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 22.05.2021 року помилково перерахував на картковий рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 50 000,00 грн. Перерахування здійснені помилково внаслідок особистої неуважності позивача. Жодних договірних чи будь-яких інших правовідносин між позивачем та відповідачем не існує. Оскільки грошові кошти загальним розміром 50 000,00 гривень зараховані на картковий рахунок відповідача без законних підстав, такі кошти є безпідставно набутим майно. Крім того за твердженням позивача відповідач незаконно користувалася вказаними коштами, не повернула їх позивачу в зв`язку з чим відповідач вважає за доцільне стягнути з відповідача 3 %, а також інфляційні втрати, обґрунтовуючи свою позицію посиланням на вимоги ст.625 ЦК України. 24 лютого 2023 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в справі за правилами спрощеного провадження з повідомлення сторін. Позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з обставин викладених в позовній заяві, наголошуючи на тому, що переведення коштів відбулося за неуважності позивача та останній намагався в позасудовому порядку врегулювати даний спір, але відповідач не виявила бажання щодо повернення коштів, в зв`язку з чим на думку представника позивача та відповідача необхідно застосовувати вимоги ст. 625 ЦК України. Відповідач сповіщалася належним чином про день, місце та час розгляду даної справи в суді, але поштову, про свідчить поштова кореспонденція. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволення частково виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що 22 березня 2021 року позивач перерахував відповідачу грошові кошти у загальному розмірі 50 000,00 грн. на рахунок відкритому у Акціонерному товаристві «Комерційний банк «Приватбанк», що підтверджується копією квитанції від 22 травня 2021 року № Р24А1221406843С5174. Cтаном на день звернення позивача до суду грошові кошти повернуті не були. Вказані перерахування здійснені помилково внаслідок особистої неуважності позивача. В ході судового розгляду встановлено, що жодних договірних чи будь-яких інших правовідносин між позивачем та відповідачем не встановлено. 16 лютого 2022 року позивачем було направлено на адресу відповідача вимогу про повернення безпідставно отриманих коштів в розмірі 50 000,00 грн., яка в свою чергу була залишена без виконання. Cтаном на день звернення позивача до суду грошові кошти повернуті не були. Відповідно до положень ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. За змістом ст. 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Вирішуючи спір по суті суд виходить з того, що ст. 1212 ЦК України застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Як зазначав Верховний Суд, норми ст.ст. 1212, 1213 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Відповідно, якщо суд встановлював наявність між сторонами договору, то визнавав застосування до таких відносин ст. 1212 неправильним (постанова від 14.10.2014 р. у справі №3-129гс14, постанова від 25.02.2015 р. у справі №3-11гс15, постанова від 02.02.2016 р. у справі №6-3090цс15 та ін.). Водночас у постанові ВСУ від 02.02.2016 р. у справі №6-3090цс15 суд відзначив, що конструкція ст. 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм гл. 83, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише у момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Узагальнюючи викладене, можна сказати, що норми ст. 1212, 1213 ЦК України, застосовуються у таких випадках: зобов`язання між сторонами виникло не на підставі договору; набуття або збереження майна є абсолютною безпідставним; безпідставне збагачення однієї особи через іншу не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Також статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Але як було встановлено в судовому засіданні, що між позивачем та відповідачем не існувало будь - яких договірних стосунків щодо надання позики, кредиту та ін., в зв`язку з чим суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% не знайшли свого правового обгрунтування. Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин, оцінивши докази, подані сторонами, встановивши характер спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів є обґрунтованим та таким підлягає частковому задоволенню . В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1073,60 грн., які сплачені позивачем при зверненні з даним позовом до суду. Враховуючи наведене та

Outcome: partial