Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідачів [PERSON] , Підгайцівської сільської ради про визнання незаконним зняття з реєстрації та вселення в житловий будинок. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона проживає в будинку [ADDRESS] з серпня 2011 року. В цей будинок вона вселилась разом зі своїм чоловіком на правах членів сім`ї власника житла, адже будинок на праві власності належить її синові [PERSON] . Позивач вказує, що фактично будинок було зведено за кошти, які належали їй та чоловікові, адже вони з метою будівництва продали садовий будинок, два автомобілі та чотирикімнатну квартиру в м. Луцьк. Оселившись разом з сім`єю сина, вона та чоловік проживали в окремому будиночку площею 64 м?. [INFO] її чоловік помер та вона залишилась проживати в цьому будиночку, який складається з прихожої, спальні, кухні-вітальні, санвузла. Невдовзі після смерті її чоловіка син з невісткою почали висловлювати невдоволення тим, що вона займає це житло, адже вони б могли його здавати в оренду. Потім син зі своєю дружиною стали наполягати на її переїзді до Києва, де проживала її дочка. У зв`язку з воєнними діями в Україні її дочка виїхала за кордон та хоче продати квартиру в Києві з метою придбання іншого житла. На цьому ґрунті між нею та сином виникали конфлікти та непорозуміння. 08 червня 2022 року, повернувшись додому, вона побачила, що всі її речі розкидані. На її запитання відповідач відповідав образами та не надав жодних пояснень. 30 вересня 2022 року вона знову побачила свої речі зіпсованими (побиті вазони), внаслідок чого вона викликала поліцію. Працівники поліції провели з її сином профілактичну бесіду. Однак, відповідач свою поведінку не змінив, навпаки вирішив вигнати її з дому. В січні 2023 року він не допустив її до житла, забрав ключі від хвіртки, а 27 січня 2023 року звернувся в Підгайцівську сільську раду та її було знято з реєстрації місця проживання. Позивач вказує, що її прихистили знайомі, відповідач позбавив її дому, фактично зробив її безпритульною, будь-якого іншого житла в неї немає. Крім того, в будинку сина залишились її особисті речі. Підгайцівська сільська рада Луцького району Волинської області протиправно зняла її з реєстрації в будинку [ADDRESS] , оскільки неправильно застосувала Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні». На підставі наведеного позивач просить визнати протиправними дії Підгайцівської сільської ради щодо зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та зобов`язати Підгайцівську сільську раду відновити реєстрацію місця проживання [PERSON] за вказаною адресою; вселити [PERSON] у будинок за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . Ухвалою від 10 квітня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження. 26 квітня 2023 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву. Заперечуючи вимоги позову, відповідач зазначає, що будинок за адресою: [ADDRESS] збудований за його кошти та кошти сім`ї його дружини, позивач не брала фінансової участі у його будівництві. Крім того, відповідач не бере участі в утриманні цього будинку, комунальних послуг не сплачує, що зумовлює для нього надмірні витрати. Право приватної власності на вказаний будинок зареєстроване за ним в порядку передбаченому чинним законодавством, а тому його дії щодо зняття з реєстрації місця проживання відповідача є правомірними. Також [PERSON] вказує, що він не є належним відповідачем у цій справі та просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Ухвалою суду, постановленою без виходу нарадчої кімнати та занесеною секретарем судового засідання до протоколу підготовчого засідання від 01 червня 2023 року, закінчено підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Представник позивача адвокат Кобилинський А. О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, які наведені в позовній заяві та просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги заперечував з підстав, зазначених у відзиві, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Надаючи свої пояснення, відповідач також суду повідомив, що він не виселяв [PERSON] з будинку, вона залишила помешкання з власної ініціативи. Разом з тим, відповідач, відповідаючи на запитання суду, зазначив, що наразі він не надає дозволу на вселення позивача в його будинок, оскільки між ними склались неприязні стосунки. Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з таких підстав. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Суд установив, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебувають в родинних стосунках як матір та син. Наведене підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] , повторно виданим 21 березня 2023 року відділом РАЦСу у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а. с. 6). Також установлено, що [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за відповідачем 07 жовтня 2019 року (а. с. 12). 27 січня 2023 року [PERSON] звернувся до Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області із заявою про зняття із зареєстрованого місця проживання [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а. с. 9). Сторони підтверджують той факт, що на підставі вищевказаної заяви відповідача [PERSON] позивача [PERSON] знято з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] . На підтвердження створення їй відповідачем перешкод у користуванні житлом [PERSON] надає відповідь на адвокатський запит Луцького РУП ГУНП у Волинській області від 23 березня 2023 року. Згідно з ІП «Єдиний облік» Інформаційно-комунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» в журналі ЄО Луцького РУП ГУНП у Волинській області зареєстровано звернення [PERSON] від 08 березня 2023 року та від 30 вересня 2022 року. Зокрема, 30 вересня 2022 року до поліції надійшло звернення [PERSON] про те, що за адресою: [ADDRESS] , її син вчиняє скандали, розбив горщики з квітами. При виїзді на місце події працівниками поліції заявниця повідомила, що конфлікт вичерпався та вона не потребує допомоги поліції. 08 березня 2023 року від [PERSON] до поліції надійшло повідомлення щодо можливих неправомірних дій її сина [PERSON] (а.с.14). Предметом спору в цій справі є визнання протиправними дій Підгайцівської сільської ради Луцького району щодо зняття з реєстрації позивача, а також вселення позивача до житла, що належить на праві власності відповідачу. Досліджуючи питання правомірності дій Підгайцівської сільської ради Луцького району в спірних правовідносинах, суд ураховує таке. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, встановлення порядку надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг регулюються Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні». За приписами ч. 2 ст. 4 цього Закону порядок декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання, скасування декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), форми декларацій (заяв), що подаються для декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого та зареєстрованого місця проживання (перебування), а також порядок ведення реєстру територіальної громади, надання та передачі інформації з та до такого реєстру визначаються Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265 затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування) (далі по тексту рішення - Порядок). Цей Порядок визначає механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. Разом з тим, відповідно до пп.5 п.50 Порядку зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою згідно з додатком 6. Згідно п.57 Порядку у разі звернення до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) разом із заявою про зняття із задекларованого/ зареєстрованого місця проживання (перебування) особа подає: паспортний документ (у разі особистого звернення); свідоцтво про народження (у разі зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання дітей віком до 14 років); документ або відомості, що підтверджують сплату адміністративного збору; військово-обліковий документ (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку); рішення про оформлення документів для виїзду за кордон на постійне проживання, прийняте відповідним територіальним органом ДМС, або рішення про оформлення документів для залишення на постійне проживання за кордоном, прийняте відповідною закордонною дипломатичною установою України, у разі зняття із задекларованого/ зареєстрованого місця проживання особи у зв`язку з оформленням їй документів для виїзду за кордон на постійне проживання/залишення на постійне проживання за кордоном. Пунктом 61 Порядку вказується, що у разі звернення до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) разом із заявою власника житла про зняття особи (осіб) із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) власник житла подає: документ, що посвідчує особу (у разі особистого звернення); документ, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла без згоди на те зареєстрованої особи. Доводи позивача про позбавлення її діями відповідача Підгайцівської сільської ради Луцького району права користування та проживання у житловому будинку є безпідставними та спростовуються ч. 3 ст. 1 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», згідно з якою декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про правомірність дій відповідача Підгайцівської сільської ради Луцького району щодо зняття з зареєстрованого обліку місця проживання позивача, тому позов в частині вимог до Підгайцівської сільської ради Луцького району є безпідставним та до задоволення не підлягає. Вирішуючи позов в частині вимог про вселення, суд зазначає таке. Суд установив, що позивач була вселена до житлового будинку за адресою: [ADDRESS] як член сім`ї власника. Позивач є матір`ю відповідача - власника цього житла. Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно підтверджується, що позивач не має на праві власності жодного нерухомого майна. У ході розгляду справи судом питано свідків [PERSON] та [PERSON] . Так, свідок [PERSON] суду повідомила, що її подруга [PERSON] прийшла до неї жити на початку лютого 2023 року, оскільки відповідач забрав у неї ключі та вона не може потрапити до свого житла. Після смерті батька у [PERSON] стосунки з матір`ю погіршились, вони часто конфліктували. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] сама покинула житло сина, однак таке її рішення було вимушеним внаслідок дій відповідача. Також свідок зазначила, що вона була очевидцем конфліктних відносин між сторонами, коли [PERSON] приходила до житлового будинку відповідача з метою забрати свої речі. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47). Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). На переконання суду, відповідач хоч і не чинив прямих дій щодо виселення матері з його житлового будинку, однак тривалі неприязні відносини між ними призвели до того, що він звернувся до Підгайцівської сільської ради Луцького району та на підставі його заяви [PERSON] було знято з реєстрації місця проживання, а тому позивач була вимушена покинути це житло. Також суд ураховує, що між сторонами дійсно існує спір щодо вселення позивача в житловий будинок, адже відповідач [PERSON] неодноразово підтвердив в суді, що він не бажає аби його матір повернулась жити в його помешкання. Разом з тим у спірних правовідносинах права [PERSON] як власника спірного житла захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з частинами другою, третьою статті 64 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК України вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватися житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житловим приміщенням допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.ч.1,2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України). Право користування чужим майном може бути визначено й щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При порівнянні норм ЖК України та ЦК України можна зробити такі висновки. У частині першій статті 156 ЖК України не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права члена сім`ї власника на користування будинком. Суд, дотримуючись балансу захисту права власності позивача на будинок та права користування цим житлом відповідачем, яка є членом сім`ї власника житла та яка тривалий час проживала та була зареєстрована у спірному будинку, іншого житла не має, беручи до уваги, що відповідач перешкоджає вселенню позивача, яка не може самостійно (в позасудовому порядку) вселитися та проживати у приміщенні, яке вважає своїм житлом, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимоги про вселення позивача. Суд повторно звертає увагу на конституційну норму про те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Внаслідок неможливості вселення в позасудовому порядку до спірного будинку позивач, яка є жінкою пенсійного віку (71 рік) фактично позбавлена житла, в якому постійно проживала з 2011 року. З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що конституційне право позивача на житло у спірних правовідносинах переважає над тими негативними наслідками для відповідача (власника житла), які можуть виникнути при спільному проживанні сторін в одному житловому будинку. Відповідач не позбавлений права на звернення до суду за захистом своїх прав як власника майна у разі їх порушення позивачем. З наведених мотивів суд відхиляє аргументи відзиву про те, що позивач не брала участі в утриманні житла, не сплачувала комунальних послуг. Також суд ураховує, що фактично позивач проживала в окремому житловому будиночку невеликої площі, який має окремий вхід, санвузол та кухню, що, на думку суду, сприяє уникненню можливих конфліктів між сторонами з приводу користування житловим приміщенням. Підсумовуючи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та вселення позивача до житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд установив, що документально підтверджені судові витрати позивача у цій справі складаються зі сплати судового збору в розмірі 1073,60 гривень. Здійснюючи розподіл судових витрат, суд дійшов висновку, що сплачений позивачем судовий збір слід стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] , як сторони на користь якої ухвалено рішення про вселення.

Outcome: partial