Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить витребувати у [PERSON] її особисті речі, які знаходяться в будинку [ADDRESS] , а саме: пральну машину марки Indesit, стінку кухонну (світло-коричневого кольору), телевізор марки Elenberg; шафу (трьохдверна); плитка електрична; диван (розкладний з дерев`яними ручками, синьою кольору); морозильну камеру; тумбочку під телевізор; стіл кухонний; крісла кухонні (4 пгг.); комод для білизни; поличку для взуття; посуд, каструлі, тарілки. В обґрунтування позову посилається на те, вона з 2012 року проживала з [PERSON] у житловому будинку на [ADDRESS] , 12.12.2014 р. уклала з ним шлюб. Зазначає, що за період спільного проживання за особисті кошти придбала перелічене вище майно. [INFO] помер чоловік, і вона стала проживати у м. Дрогобичі, разом з сином. Зсилається на те, що перебувала у вкрай пригніченому слані, і вважала, що за релігійними віруваннями не можна нічого забирати з житлового будинку де помер чоловік протягом одного року. Після спливу вказаного часу, приїхала до житлового будинку [ADDRESS] , для того, щоб забрати свої особисті речі, проте замки були поміняні і їй стало відомо, що у будинку проживає сестра покійного чоловіка - [PERSON] . Зверталась до останньої як усно так і письмово з проханням надати можливість забрати свої особисті речі, техніку, меблі, які були придбані за особисті кошти у період проживання у цьому будинку, проте отримала категоричну усну відмову відповідача. Відтак змушена звернутись з даним позовом до суду. 13.04.2023 суддею направлено запит до Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області щодо встановлення реєстрації місця проживання відповідача, що містяться в картотеці реєстраційного обліку, відповідь на який отримано 27.04.2023. Ухвалою від 08.05.2023 дана позовна заява була залишена без руху та надано позивачу десятиденний термін на усунення недоліків, вказаних в ухвалі, які нею було усунуто 18.05.2023. Ухвалою від 18.05.2023 в зазначеній справі відкрито провадження та постановлено розглядати дану справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін на 13.06.2023. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подачі відзиву на позовну заяву. Також позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Вказану ухвалу було направлено сторонам і така, зокрема, відповідачем отримана 31.05.2023. Ухвалою від 13.06.2023 судове засідання відкладено на 17.07.2023, оскільки не закінчився строк для подачі відповідачем відзиву на позовну заяву. Зазначену ухвалу від 13.06.2023 відповідач не отримала, оскільки конверт повернувся до суду з відміткою "адресат не проживає". Відтак, суд доходить висновку про належне вжиття всіх заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд даної справи, будь яких повідомлень про зміну адреси відповідач суду не подавала, а відтак, суд, у відповідності до вимог п. 2 ч. 7, п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважає відповідача належним чином повідомленим про дату, час, місце та порядок судового розгляду зазначеної справи. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників судового процесу не надходило. Відповідач відзиву на позовну заяву не подавала. 28.06.2023 позивачем подано клопотання про долучення письмових доказів. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Звертаючись із позовом про витребування майна у відповідача, позивач зазначає, що з 2012 року проживала з [PERSON] у житловому будинку на [ADDRESS] , а 12.12.2014 р. уклала з ним шлюб. Зазначає, що за період спільного проживання за особисті кошти придбала майно, а саме: пральну машину марки Indesit, стінку кухонну (світло-коричневого кольору), телевізор марки Elenberg; шафу (трьохдверна); плитка електрична; диван (розкладний з дерев`яними ручками, синьою кольору); морозильну камеру; тумбочку під телевізор; стіл кухонний; крісла кухонні (4 пгг.); комод для білизни; поличку для взуття; посуд, каструлі, тарілки, які залишаються у будинку відповідачки і остання відмовляється їх повертати, змінила вхідні замки у будинку. Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 07.04.2023, [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] 12 грудня 2014., а.с.12. З довідки старости сіл: Уріж, Винники, Мокряни, Підмонастирок №16-19/494 від 06.04.2023 вбачається, що [PERSON] дійсно спільно проживала з [PERSON] за адресою [ADDRESS] до дня його смерті, а.с. 16. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. При ухваленні рішення суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 77-81 ЦПК України про їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦК України, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Згідно з ч. 2 ст.13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частиною 7 ст. 81 ЦПК України встановлено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Таким чином, вищевказаних підстав для самостійного збирання доказів судом доказів не встановлено, тому розгляд справи проводився за наданими сторонами доказами. На підтвердження належності майна позивачу, останньою 28.06.2023 в канцелярію суду надано копії кредитних договорів, квитанції про здійснення оплати за такими договорами, проте такі жодним чином не підтверджують належність саме позивачу майна, яке вона просить витребувати у відповідачки. Разом з тим, надані на підтвердження позовних вимог про витребування майна докази у вигляді копій кредитних договорів про отримання кредиту позивачкою, квитанцій про здійснення сплати кредитних платежів, та претензія №1 від 17.02.2023 на повернення особистих речей, адресована відповідачці, у повній мірі не дають можливості встановити наявність спірних речей у будинку відповідача на момент звернення із позовом та збереження такого майна відповідачкою. Отже, належність вказаного майна [PERSON] не підтверджується жодним документом. З долучених до матеріалів справи доказів підтверджується лише факт спільного проживання позивача з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та перебування в шлюбі з ним. Тягар доведення обґрунтованості позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обгрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. За встановлених обставин суд доходить висновку про те, що позовні вимоги в частині витребування майна не підтверджені належними та допустимими доказами. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Разом з тим, оскільки в позові відмовлено, понесені позивачкою судові витрати відшкодуванню з відповідача не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed