Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що 23 квітня 2015р. сторони уклали шлюб. За час перебування в шлюбі у них народився син, [PERSON] , [INFO] . Одруження з відповідачем виявилося невдалим. Відповідач ніде не працює, перебуває на її утриманні, не надає матеріальної допомоги, не оплачує комунальні послуги. Позивачем зазначається, що сторони живуть кожен своїм життям і не переймаються проблемами іншого. У них окремий бюджет, спільного господарства не ведуть. З вини відповідача подальше сумісне життя, збереження сім`ї та примирення з відповідачем неможливе, а шлюб носить суто формальний характер. Враховуючи наведене просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем, їхнього спільного сина [PERSON] , [INFO] , після розірвання шлюбу залишити проживати разом із матір`ю. 29.06.2023 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтовує тим, що обставини викладені в позовній заяві є такими що абсолютно не відповідають дійсності. Починаючи з 2007 року він був постійно працевлаштований, що підтверджується записами в його трудовій книжці. З часу реєстрації шлюбу 23.04.2015 року, він постійно працював та утримував і продовжує забезпечувати сім`ю всім необхідним, сплачує усі комунальні платежі. Відповідач постійно наголошує позивачці, що сім`я має для нього особливе значення, так як він бажає зберегти сім`ю, що є дуже важливим з огляду на наявність у них малолітнього сина [PERSON] [INFO] , який на його думку повинен рости в повноцінній сім`ї разом з батьками. У нього немає жодних проявів агресії до позивачки, а тим більше в присутності сина. Збереження сім`ї і щасливого шлюбу, в якому буде рости та виховуватися їхній син [PERSON] є для відповідача основною життєвою цінністю. Тому, просить суд надати йому та позивачці час для примирення строком шість місяців. За цей час вони зможуть осмислити та врегулювати їхні сімейні відносини з урахуванням інтересів сина [PERSON] та надати до суду узгоджену обома сторонами позицію щодо подальшого існування їхнього шлюбу. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали, просили суд позов задовольнити. Окрім того позивач зазначила, що примирення з відповідачем є неможливим, просить суд не надавати строк на примирення, оскільки жодних дій щодо примирення до цього часу відповідачем вчинено не було. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином про причини неявки суд не повідомив. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Так, відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Положеннями ч. 3 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно свідоцтва про шлюб, виданого повторно, серії [NUMBER] від 07.11.2018 року сторони зареєстрували шлюб 23.04.2015 року у Івано-Франківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис № 519. Відповідно до копії свідоцтва про народження, виданого повторно, Серії [NUMBER] від 30.01.2019 року, батьками [PERSON] , [INFO] , є сторони по справі. Відповідно до ч.2 ст.104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Судом встановлено, що через непорозуміння в сім`ї сторони припинили взаємовідносини як подружжя. Як зазначила позивач у судовому засіданні, сторони не підтримують шлюбні стосунки, спільного господарства не ведуть. Позивач зазначила, що наміру зберігати сім`ю не має, сім`я розпалась і подальше її збереження неможливе, шлюб існує формально, подальше спільне життя з відповідачем суперечить її інтересам. В той же час, відповідач у відзиві на позовну заяву від 29.06.2023 року зазначив, що вважає, що шлюб може бути збереженим, та просить суд надати сторонам строк для примирення. Згідно із статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи. Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може відкласти розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення, як це визначено частиною сьомою статті 240 ЦПК України. Отже, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком. У свою чергу, побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки (стаття 1 СК України). Згідно положень ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Вирішуючи питання про надання строку на примирення судом встановлено, що сторони не підтримують шлюбні стосунки, разом не проживають, спільного господарства не ведуть. Сторони не дійшли спільної згоди щодо збереження шлюбу. Вказана обставина підтверджується, у тому числі, поясненнями позивачки, яка в судовому засіданні просила шлюб розірвати та категорично заперечила проти надання строку на примирення. Беручи до уваги те, що в позовній заяві та в судовому засіданні позивач категорично заперечила щодо примирення, а також враховуючи те, що [PERSON] не бажає зберігати подружні відносини із [PERSON] , відповідачем не наведено беззаперечних доводів щодо необхідності надання строку на примирення подружжю, суд вважає доводи відповідача про збереження сім`ї безпідставними. У свою чергу, судом встановлено, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, спільного господарства не ведуть, разом не проживають, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. За визначенням ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. З цього законодавчо сформульованого поняття сім`ї випливає, що однією із ознак сім`ї є спільне проживання та спільний побут подружжя. Враховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об`єктивну недоступність для оточуючих, можливість покладення судом в рішенні обов`язку збереження сім`ї на одного з подружжя при наявності на це його категоричного заперечення, суперечило б інтересам іншого із подружжя, та призвело б до порушення одного із принципів побудови сімейних та шлюбних відносин, зокрема принципу вільної згоди та добровільності їх існування. Суд вважає, що визначальним в даному випадку є вільна згода на побудову та підтримання сімейних відносин. Виходячи з обставин встановлених судом, категоричної позиції позивача з приводу розірвання шлюбу, суд приходить до висновку, що сім`я сторін розпалася, її збереження не можливо, а тому позов слід задовольнити. Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з вимогами ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. В обгрунтування позовних вимог зазначено, що неповнолітня дитина сторін - [PERSON] , [INFO] , проживає з матір`ю. Дані обставини сторонами не оспорюються та доказуванню не підлягають. В порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. На підставі наведеного, пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 104, 110, 112 Сімейного кодексу України, ст.ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: approved