Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-09 00:00:00

07 червня 2023 року позивач звернулася до суду з цим позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в провадженні Другого ВДВС у м. Луцьку знаходилося виконавче провадження ВП №69091863 про стягнення з позивача на користь ЖКП №3 заборгованості за житлово-комунальними послугами у розмірі 3\~150,00 грн. Позивач вважає, що державний виконавець неправомірно звернув стягнення на її доходи, зокрема пенсію, безпідставно наклав арешт на кошти, оскільки рішення суду було виконано іншим солідарним боржником. Вважає, що такими рішеннями та діями державного виконавця їй було завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у 75\~000,00 грн., та просить суд стягнути на свою користь за рахунок держави. Відповідачі у письмових відзивах просять суд відмовити у задоволенні позову. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з таких підстав. Судом встановлено, що постановою Волинського апеляційного суду від 16 березня 2022 року у цивільній справі №161/14061/21 cтягнуто з [PERSON] і [PERSON] солідарно на користь Житлово-комунального підприємства №3 3150 грн. 00 коп. заборгованість за надані послуги з управління багатоквартирним будинком. На виконання вищенаведеного судового рішення, судом 18 травня 2022 року були видані виконавчі листи, окремо щодо кожного солідарного боржника. Постановою державного виконавця Другого ВДВС у м. Луцьку від 26 травня 2022 року ВП №69091966 відкрито виконавче провадження за виконавчим листом щодо позивача. Постановою державного виконавця від 13 жовтня 2022 року накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках боржника. Постановою державного виконавця від 26 травня 2023 року знято арешт з рахунків боржника, а постановою від 26 червня 2023 року закінчено виконавче провадження у зв`язку з повним виконанням судового рішення. Позивач не надала суду доказів того, що вона зверталася до суду із скаргами на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Надаючи свою правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Частиною першою статті 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. З аналізу вищенаведених положень цивільного законодавства слідує, що обов`язковою умовою для відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, є наявність трьох обов`язкових елементів цивільного правопорушення (делікту), а саме протиправність діяння, наявність шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між діянням та шкодою. При цьому тягар доказування наявності вказаних обставин покладений саме на особу, яка вважає себе потерпілою від шкоди. Проте, у даному випадку позивач не довела суду наявність основного елементу цивільного правопорушення (делікту) з боку держави, а саме - незаконність дій органу Державної виконавчої служби під час здійснення виконавчого провадження стосовно неї. Суд зазначає, що чинним законодавством чітко передбачений порядок оскарження рішень, дій та бездіяльності виконавців під час виконання судового рішення ухваленого за правилами цивільного судочинства. Такий порядок регулюється розділом VII ЦПК України та передбачає право сторони виконавчого провадження звернутися до суду із скаргою, якщо вона вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено її права чи свободи (ст.447 ЦПК України). Однак, в даному випадку позивач у встановленому порядку не оскаржувала дій та рішень державного виконавця, в тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, а також звернення стягнення на її доходи (пенсію). Судові рішення з цього питання відсутні, тому неможливо стверджувати, що дії державного виконавця в цій частині були неправомірними. Відсутність такого елементу цивільного правопорушення (делікту), як протиправність діяння, зумовлює безпідставність позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, а тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed