Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-16 00:00:00

28.06.2023 позивач [PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області із позовною заявою до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, залишення дитини [PERSON] , [INFO] після розірвання шлюбу проживати із нею, а [PERSON] , [INFO] - із відповідачем. В обґрунтування позову зазначено, що 12.03.2009 між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис №322. Подружнє життя не склалося, різні характери та погляди на життя призвели до конфліктів в сім`ї. Спільне господарство не ведуть, шлюбні відносини не підтримують, проживають окремо. Подальше спільне життя та збереження сім`ї вважає неможливим. Від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачкою, та [PERSON] , [INFO] , яка проживає із відповідачем, який перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку. Позивач зазначає, що працює за кордоном, дитину вивезти з собою не має можливості, а дівчинка дуже прив`язана до батька, тому виходячи з інтересів дитини залишити проживати [PERSON] з батьком. Син буде з позивачкою, за кордоном відвідуватиме школу. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 28.06.2023 справу передано судді Кіндратишин Л.Р. Ухвалою суду від 29.06.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. До позовної заяви позивачкою [PERSON] долучено заяву від 26.06.2023, відповідно до якої просила слухати справу без її участі, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи ( а.с. 7). 04.07.2023 від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшла заява про слухання справи без його участі, позовні вимоги підтримує. Відтак, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог з огляду на нижчевикладене. Встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] 12.03.2009 зареєстрували шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис за №322, прізвище чоловіка після державної реєстрації шлюбу [PERSON] , дружини - [PERSON] ( а.с. 3). У шлюбі в сторін народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.2, 4). Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються СК України. Статтею 24 СК України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 2 ст.104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Крім того суд звертає увагу на те, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом і наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а сторони не мають наміру зберігати шлюб. Відповідач в своїй заяві не зазначав про надання часу на примирення. Таким чином оскільки, сторони не підтримують шлюбні відносини, їхній шлюб існує формально і його збереження суперечить інтересам позивача, то шлюб між сторонами, слід розірвати. Щодо вимоги про залишення проживання дітей з одним з батьків, то з цього приводу слід зазначити наступне. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). Так, ч.1 ст.48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача). У той же час, вимога позивача про залишення дитини [PERSON] , [INFO] , проживати з відповідачем, не узгоджується з загальними засадами цивільно-процесуального законодавства, суперечить матеріально - правовій природі цивільного позову. Адже, саме позивач ініціювавши цивільний процес звернулася захистом порушених, невизнаних, оспорених відповідачем. Відповідач у передбаченому законом порядку з вимогами про залишення дитини проживати з ним не звертався. Як вбачається з норм СК України , судом вирішується саме спір між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітніх дітей, а оскільки, як встановлено судом, спору щодо визначення місця проживання малолітніх дітей між сторонами не існувало, як на час звернення до суду, так і не існує на даний час. Доказів цього не надано, як і доказів де саме проживають діти. Разом з тим, син сторін [PERSON] , [INFO] , тобто досяг повних 13 років, тому його місцем проживання може бути вирішене за спільною згодою батьків та самої дитини. Однак, згоди дитини [PERSON] на проживання з матір`ю, суду не надано. Згідно з ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору) - зокрема, в суді. Відтак, фактично сторонами спільно визначено місце проживання дітей у позасудовому порядку. Таким чином, суд дійшов висновку, що в задоволенні заявлених вимог позивача щодо залишення з дитини [PERSON] , [INFO] після розірвання шлюбу проживати із позивачем, а [PERSON] , [INFO] із відповідачем- слід відмовити. При цьому, суд звертає увагу, що можливість залишення дітей проживати з одним з батьків при розірванні шлюбу, не є тотожним вимозі про визначення місця проживання дітей, розгляд якої судом можливий лише за наявності спору. Що також відповідає правовим висновкам, що викладені Верховним Судом у постанові від 22.12.2021 у справі № 339/143/20. Сторони не позбавлені звернутися із вимогою про визначення місця проживання дітей у разі наявності спору до суду або ж до органу опіки та піклування, що відповідатиме вимогам ст. 161 СК України. У порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Вирішуючи питання судових витрат, суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої в даному випадку сплачений судовий збір слід стягнути з відповідача в користь позивача пропорційно задоволеним вимогам, враховуючи заяву про визнання позову подану до початку розгляду справи. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed