Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому вказала, що 22.08.2017 року між нею (вона «Покупець») та відповідачем [PERSON] («Продавець») було укладено Договір купівлі-продажу двокімнатної квартири [ADDRESS] за ціною 331500 грн. На дату укладання Договору купівлі-продажу від 22.08.2017 р. Р.№ 2570 відповідно до пункту 2 відчужувана квартира на праві власності належала «Продавцю» [PERSON] . У державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішенням №36750847 від 22.08.2017 р. відображено реєстрацію переходу прав на квартиру від «Продавця» [PERSON] до «Покупця» [PERSON] . Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27.04.2021 року (справа №\~333/469/21) [PERSON] (відповідач в даній цивільній справі) визнана винною у скоєнні тяжкого злочину, засуджена за шахрайство, за підробку документів за ч. 3 ст. 190 та ч. 4 ст. 358 КК України. Під час розгляду кримінальної справи [PERSON] визнала, що не будучи власником квартири, по підробній довідці № 114 від 01.06.2000 р., надавши недійсний громадянський паспорт, в нотаріальній конторі уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири, отримавши від [PERSON] 331500 грн. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10.12.2021 р. (справа № 336/3554/20) задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , ЖБК «Дніпроспецсталь-10» в особі правонаступника ОСББ «Дніпроспецсталь-10», [PERSON] , третя особа: ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» - про визнання довідки № 114, виданої 01.06.2000 року Житлово-будівельним кооперативом «Дніпроспецсталь-10» на ім`я [PERSON] недійсною; про визнання за [PERSON] права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] ; про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння [PERSON] . Цим рішенням, зокрема, визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Витребувано із незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Позивач [PERSON] , посилаючись на те, що обставини з приводу спірної квартири встановлені вироком суду, і вона є добросовісним набувачем, оскільки не знала і не могла знать про наявність цих обставин щодо спірного нерухомого майна, просила суд стягнути на її користь з відповідача кошти в загальному розмірі 1726786 грн. 61 коп. та вирішити питання про судові витрати (а. с. 1-3). До позовної заяви [PERSON] додала письмове клопотання про звільнення від сплати судового збору та надала до нього відповідні докази щодо свого майнового стану (а. с. 4-9). Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.11.2022 р. позовну заяву [PERSON] залишено без руху, оскільки позивачем заявлено позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000 грн., тому позивачеві слід оплатити судовий збір в розмірі 1000 грн. Ухвалою надано семиденний строк для усунення недоліків (а. с. 33). 14.11.2022 року від позивача надійшла заява про усунення недоліків та оригінал банківської квитанції щодо сплати нею судового збору у розмірі 1000 грн. (а. с. 36-37). Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17.11.2022 р. прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду та відкрито у справі загальне провадження. Визначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання з повідомленням (викликом) учасників справи на 21 грудня 2022 року о 10-00 год. (а. с. 38). 21.12.2022 р. від представника відповідача адвоката Патяк А.С. надійшла заява про відкладення судового засідання та надання матеріалів справи для ознайомлення (а. с. 44). Судове засідання відкладено на 30.01.2023 року (а. с. 47). 09.01.2023 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначалося, що позовні вимоги не визнаються відповідачем [PERSON] в повному обсязі, виходячи з того, що згідно вироку Комунарського районного суду м.\~Запоріжжя від 27.04.2021 р. відповідно до якого [PERSON] визнана винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 190 ч. 3, 358 ч. 4 КК України, а також відповідно до обвинувального акту, шкода вчиненим [PERSON] злочином завдана іншій особі [PERSON] і саме [PERSON] була визнана потерпілою та цивільним позивачем у кримінальній справі. [PERSON] у цьому кримінальному провадженні мала статус свідка, з заявою про визнання її потерпілою або цивільним позивачем не зверталася. Таким чином, обставини, встановлені вищевказаним вироком суду не дають [PERSON] право звертатися із позовною заявою про відшкодування збитків завданих злочином, вчиненим [PERSON] . Також представник відповідача вказує на те, що право власності на спірну квартирну на теперішній час належить позивачці [PERSON] , вказана квартира не вибула із її володіння. Просив суд в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити повністю (а. с. 48-51). 30.01.2023 року від представника відповідача надійшла заява про відкладення судового засідання в зв`язку з погіршенням стану здоров`я відповідачки [PERSON] гіпертонічний криз (а. с. 79). Судове засідання відкладено на 13.02.2023 року (на а. с. 80). Підготовче судове засідання, яке відбулося 13.02.2023 року за участю представників позивача та відповідача, було закрито, призначено справу до розгляду по суті на 23.03.2023 року (а. с. 82). Судове засідання, призначене на 23.03.2023 року, було відкладено у зв`язку з неявкою позивача та її представника. Наступне судове засідання призначено на 26.05.2023 року (а. с. 83). Наступне судове засідання не відбулося через перебування судді у нарадчій кімнаті по кримінальному провадженню. 27.06.2023 року в судовому засіданні представник позивача, наполягав на задоволенні позовних вимог [PERSON] . Представник відповідача, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві. Заслухавши пояснення\~представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що 22.08.2017 року між сторонами було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі продажу квартири. За змістом цього договору купівлі продажу (далі Договір) [PERSON] (Продавець) продає та зобов`язується передати у власність [PERSON] (Покупця), а Покупець купує та зобов`язується прийняти у власність квартиру [ADDRESS] , надалі Нерухоме майно, та сплатити за неї визначену у цьому Договорі грошову суму. Згідно п. 4 даного Договору продаж зазначеної квартири вчинено за 331500 грн., які Покупець перерахував на рахунок Продавця, відкритий в ПуАТ «КБ «АКОРДБАНК», до підписання цього договору, що підтверджується квитанцією. Банку від 22.08.2017 р. В цьому ж пункті вказано, що Продавець своїм підписом під цим договором підтверджує акт повного розрахунку за договором та факт відсутності по відношенню до Покупця будь-яких матеріальних претензій, які б стосувалися розрахунків за продану квартиру (а. с. 10-12). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 22.08.2017 року, а саме, в день укладання сторонами Договору купівлі продажу квартири, право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано на покупця квартири [PERSON] (а. с. 13). Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27.04.2021 року (справа № 333/469/21) [PERSON] (відповідач в даній цивільній справі) визнана винною у скоєнні тяжкого злочину, засуджена за шахрайство, за підробку документів за ч. 3 ст. 190 та ч. 4 ст. 358 КК України. Під час розгляду кримінальної справи [PERSON] визнала, що не будучи власником квартири, по підробленій довідці № 114 від 01.06.2000 р. оформила за собою право власності на квартиру [ADDRESS] , а згодом в нотаріальній конторі уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу цієї квартири, отримавши від [PERSON] 331500 грн. (а. с. 18-21). Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10.12.2021 р. (справа № 336/3554/20) задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , ЖБК «Дніпроспецсталь-10» в особі правонаступника ОСББ «Дніпроспецсталь-10», третя особа: ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» - про визнання довідки № 114, виданої 01.06.2000 року Житлово-будівельним кооперативом «Дніпроспецсталь-10» на ім`я [PERSON] недійсною; про визнання за [PERSON] права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] ; про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння [PERSON] . Цим рішенням, зокрема, визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Витребувано із незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а. с. 22-25). В позовній заяві [PERSON] зазначала, що обставини з приводу спірної квартири встановлені вироком суду, а вона є добросовісним набувачем, оскільки не знала і не могла знать про наявність обставин, пов`язаних з вчиненням [PERSON] шахрайських дій щодо нерухомого майна та використанням відповідачем підроблених документів при продажу квартири. Посилаючись на те, що рішенням Шевченківського районного суду м.\~Запоріжжя від 10.12.2021 р. (справа № 336/3554/20) витребувано із незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] , тобто, вона судовим рішенням позбавлена права власності та права користування цим житлом, позивач [PERSON] просила суд шляхом застосування механізму, передбаченого статтею 661 ЦК України, відшкодувати завдані продавцем збитки та стягнути на її користь з [PERSON] кошти в загальному розмірі 1726786 грн. 61 коп., з яких:\~ - 1\~120\~853 грн. 80 коп. на підставі ч. 2 ст. 230, ст. 229, ч. 1 ст. 661, ч. 2 ст. 625 ЦК України ( з урахуванням інфляційного збільшення); - 505\~932 грн. 81 коп. на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України (3% річних та пеня); - 100\~000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди (на підставі ст. 23 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. \~Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. У відзиві на позов представник відповідача вказував на те, що позовні вимоги не визнаються відповідачем [PERSON] в повному обсязі, оскільки згідно вироку Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27.04.2021 р. відповідно до якого [PERSON] визнана винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 190 ч. 3, 358 ч. 4 КК України, а також відповідно до обвинувального акту, шкода вчиненим [PERSON] злочином завдана іншій особі [PERSON] і саме [PERSON] була визнана потерпілою та цивільним позивачем у кримінальній справі. [PERSON] у цьому кримінальному провадженні мала статус свідка, з заявою про визнання її потерпілою або цивільним позивачем не зверталася. Тому представник відповідача вважає, що обставини, встановлені вищевказаним вироком, не дають [PERSON] право звертатися із позовною заявою про відшкодування збитків завданих злочином, вчиненим [PERSON] . Такі доводи представника відповідача спростовуються наступним. Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В якості письмового доказу суд бере до уваги текст вироку Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27.04.2021 року (справа № 333/469/21), з якого вбачається, що [PERSON] визнана винною у скоєнні тяжкого злочину, засуджена за шахрайство, за підробку документів за ч. 3 ст. 190 та ч. 4 ст. 358 КК України. З вироку суду вбачається, що мали місце такі обставини стосовно нерухомого майна, які не були і не могли бути відомі покупцю ( [PERSON] ) при оформленні договору купівлі-продажу квартири, оскільки під час розгляду кримінальної справи [PERSON] визнала, що не будучи власником квартири, по підробленій довідці № 114 від 01.06.2000 р. оформила за собою право власності на квартиру [ADDRESS] , а згодом в нотаріальній конторі уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу цієї квартири, отримавши від [PERSON] 331\~500 грн. Таким чином, права позивача [PERSON] (як покупця квартири) були суттєво порушені діями відповідача [PERSON] , яка не мала права відчужувати цю квартиру, яка за законом їй не належала, а була оформлена на її ім`я по підробленим документам. Посилання представника відповідача на те, що [PERSON] не може бути потерпілою від злочину, вчиненого [PERSON] , оскільки в кримінальній справі потерпілою та цивільним позивачем є лише [PERSON] , не впливають на результат розгляду даного спору з огляду на таке. По-перше, ані в обвинувальному акті у кримінальному провадженні № 42019081050000165 від 13.11.2019 р., ані у тексті вироку Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27.04.2021 року (справа № 333/469/21) (а. с. 53-56; 18-21), потерпіла [PERSON] не визначена як цивільний позивач, позов про відшкодування матеріальної або моральної шкоди нею також не було заявлено. По-друге, правові підстави вирішення даного спору щодо відшкодування добросовісному набувачеві ( [PERSON] ) відповідачем [PERSON] збитків та моральної шкоди не стосуються кримінальної справи, а вирішуються з точки зору захисту прав добросовісного набувача. Частина 1 статті 388 ЦК України передбачає, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є добросовісним набувачем нерухомого майна, яке згодом було вилучене у неї за рішенням суду, оскільки власником цієї квартири була [PERSON] (в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] ), яка скористалася своїм правом витребувати майно із чужого незаконного володіння (як-то передбачено статтями 387, 388 ЦК України). У постанові Верховного Суду України від 29 червня 2016 року (справа № 6-1376цс16) викладено правовий висновок про те, що статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу його не можна витребувати в нього; одним із чинників дотримання принципу пропорційності при втручанні у право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України. Отже, у разі якщо позов власника про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено, покупець цього майна має право відповідно до статті 661 ЦК України звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу. Як убачається зі змісту ст. 661 ЦК, відповідальність продавця (тобто, [PERSON] ) не може настати без його вини і саме в такий спосіб підлягають захисту порушені права покупця [PERSON] . Також суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 04 червня 2019 року (справа № 916/1573/18) у разі відсудження товару в покупця відповідальність продавця, передбачена статтею 661 ЦК України, може наставати лише у випадку, якщо сам продавець був недобросовісним набувачем. Якщо ж продавець виявився добросовісним набувачем і не знав про обставини, які могли слугувати підставою для витребування майна в покупця, і, відповідно, не міг повідомити останнього про них, положення статті 661 ЦК України до спірних правовідносин не можуть застосовуватися. Саме тому суд бере до уваги такий письмовий доказ, як вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27.04.2021 року (справа № 333/469/21), з якого вбачається, що [PERSON] визнана винною у скоєнні тяжкого злочину, засуджена за шахрайство, за підробку документів за ч. 3 ст. 190 та ч. 4 ст. 358 КК України. Підробка документів і шахрайство скоєно [PERSON] відносно предмета нерухомості квартири [ADDRESS] , оскільки [PERSON] не будучи власником квартири, по підробленій довідці № 114 від 01.06.2000 р. оформила за собою право власності на вказану квартиру, а згодом в нотаріальній конторі уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу цієї квартири, отримавши від [PERSON] 331500 грн. Тобто, [PERSON] (продавець) не мала права відчужувати цю квартиру [PERSON] (покупцю), про що покупцю не було відомо. Зазначене свідчить про відповідальність продавця (тобто, [PERSON] ) за ст. 661 ЦК України, оскільки доведена її вина щодо незаконного оформлення права власності на квартиру та подальшого її відчуження без достатніх правових підстав. Наступні дії, пов`язані з визнанням в судовому порядку за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , та витребуванням із незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] квартири [ADDRESS] , мають непорушний зв`язок з протизаконними діями [PERSON] та є наслідком вчинення нею кримінального правопорушення, що повністю узгоджується з вимогами ст. 661 ЦК України. З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що покупець квартири [PERSON] є добросовісним набувачем, а продавець квартири [PERSON] була недобросовісним набувачем квартири, а тому права [PERSON] можуть бути відновленими шляхом пред`явлення вимог до продавця про відшкодування збитків з підстав передбачених статтею 661 ЦК України. У постанові Верховного Суду України від 29 червня 2016 року (справа 6-1376цс16) викладено правовий висновок про те, що статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу його не можна витребувати в нього; одним із чинників дотримання принципу пропорційності при втручанні у право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України. Отже, у разі якщо позов власника про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено, покупець цього майна має право відповідно до статті 661 ЦК України звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу. Також представник відповідача, не визнаючи позовні вимоги, вказує на те, що право власності на спірну квартирну на теперішній час належить позивачці [PERSON] і що квартира не вибула із її володіння. Ці доводи є неспроможними, виходячи з такого. Положення статті 661 ЦК України є частиною системи правил про наслідки евікції товару (тобто, позбавлення покупця володіння купленою річчю за судовим рішенням на підставі речового позову власника чи уповноваженої ним особи). При цьому: - продавець зобов`язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо) (стаття 659 ЦК України). Це зумовлено тим, що продавець повинен мати право продажу товару (стаття 658 ЦК України), і відтак, гарантувати покупцю чистоту правового титулу, що його покупець набуває за відповідним договором купівлі-продажу. Якщо продавець цього обов`язку не виконує або виконує його неналежно, то для покупця створюється загроза евікції - вилучення речі у титульного володільця третьою особою, що має на цю річ те чи інше право, яке не погашається встановленням нового правового титулу на річ. Таке право може бути як речовим, так і зобов`язальним, але у всякому разі повинно передбачати можливість позбавити покупця володіння річчю на користь носія такого права. Віндикація є одним з характерних і найпоширеніших (але далеко не єдино можливим) варіантів евікції речі; - внаслідок евікції покупець позбавляється можливості панування над річчю в обсязі, що набувався ним на підставі відповідного договору купівлі-продажу, або обмежується в такому пануванні. А тому не має значення, чи річ витребувана у набувача (покупця.) у цілому, чи він лише позбавився статусу одноосібного власника і натомість став співвласником, речі у певній частці (чи навіть в режимі спільної часткової власності). Відтак, у будь-якому з наведених варіантів є підстави для стягнення збитків із продавця за правилами статті 661 ЦК України. Отже, наявність чинного судового рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10.12.2021 р. (справа № 336/3554/20) яким визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] та витребувано із незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] , позбавляє позивача [PERSON] права власності на цю квартиру та унеможливлює володіння та користування нею цією квартирою. Той факт, що [PERSON] не вселилась в цю квартиру не свідчить про наявність будь-яких прав на квартиру або можливості користуватися нею у добросовісного набувача [PERSON] . Тому права добросовісного набувача [PERSON] мають бути захищені на підставі положень статті 661 ЦК України, проте, слід зазначити, що у статті 661 ЦК України законодавець закріпив право покупця вимагати від продавця відшкодування збитків, завданих продавцю евікцією товару. При цьому спеціальних правил щодо визначення складу та розміру таких збитків стаття 661 ЦК України не містить, фактично відсилаючи до загальних приписів ст.\~ 22 і ч.\~3 ст.\~ 623 ЦК України В позовній заяві [PERSON] , розраховуючи розмір коштів, які мають бути відшкодовані їй відповідачем, зазначає наступне: - сума сплачених за договором купівлі-продажу коштів (331\~500 грн.) зазнала інфляційного впливу та станом на 28.10.2022 року збільшилась на 228\~926 грн. 90 коп., тобто, дорівнює 560\~426 грн. 90 коп.; - 505\~932 грн. 81 коп. на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України (3% річних та пеня); - на підставі ч. 1 ст. 661, ч. 2 ст. 230 ЦК України з відповідачки на користь позивача підлягає сплаті збитки у подвійному розмірі: 560426 грн. 90 коп. х 2 = 1120853 грн. 80 коп.; - 100\~000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди (на підставі ст. 23 ЦК України) (а. с. 2-3). Проте суд не в повній мірі погоджується з такими розрахунками. Зокрема, нарахування позивачем [PERSON] в якості відшкодування 3% річних, пені та інфляційних втрат (за положеннями ч.\~2 ст. 625 ЦК України) є безпідставним, оскільки положення статті 625 ЦК України передбачають відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Грошове зобов`язання це зобов`язання по сплаті певної грошової суми, яке повинно припинятися шляхом його належного виконання, а в даній справі правовідносини сторін мають іншу правову природу і це унеможливлює застосування приписів статті 625 ЦК України для розрахунку розміру збитків. Частиною 3 статті 22 ЦК України передбачено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. Приписи частини 3 ст. 623 ЦК України конкретизують загальний принцип повного відшкодування (ч. 3 ст. 22 ЦК України), а тому є цілком справедливими й для будь-яких інших правовідносин, крім зобов`язальних. Відповідно до вказаної норми збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Пунктом 4 договору купівлі-продажу спірної квартири визначено, що продаж зазначеної квартири за вчинено за 331\~500 грн. В договорі вказано, що розрахунок за квартиру був проведений у безготівковій формі до підписання договору (а. с. 10-12). Оскільки позовні вимоги [PERSON] ґрунтуються на поверненні їй витрачених грошових коштів на покупку у відповідача [PERSON] квартири (розмір яких у вигляді вартості товару встановлено договором купівлі-продажу квартири від 22.08.2017 р. у сумі 331\~500 грн.), і позивачем не надано будь-яких письмових доказів щодо збільшення ринкових цін, то суд, виходячи з принципу диспозитивності процесу, має взяти за основу саме цю суму 331\~500 грн. (вартість квартири на день укладання договору купівлі-продажу квартири). Позивач [PERSON] , розраховуючи розмір збитків, зазначає в позові, що на підставі ч. 1 ст.\~661, ч. 2 ст. 230 ЦК України з відповідачки на користь позивача підлягає сплаті збитки у подвійному розмірі: 560\~426 грн. 90 коп. х 2 = 112\~0853 грн. 80 коп. Щодо такого обчислення збитків суд дійшов наступного висновку. В частині 1 статті 230 ЦК України зазначено: якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Однак позивач скористався іншим механізмом відшкодування заподіяних збитків, а саме передбаченим ст.\~ 661 ЦК\~України, який у випадку витребування майна за\~рішенням суду\~не передбачає можливості визнання недійсним договору купівлі-продажу на підставі статті 230 цього Кодексу, а тому положення ч.\~2 ст.\~230 ЦК\~України не підлягають застосуванню. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15.04.2020 року (справа №\~489/3570/16-ц). Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 100\~000 грн., то суд дійшов висновку, що ця позовна вимога підлягає задоволенню з таких підстав. Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 100\~000 грн. позивач [PERSON] обґрунтовувала тим, що дії відповідача завдали їй моральної шкоди, яка полягає у психологічному напруженні, розчаруванні, стражданнях, вимушених змінах у житті. Також позивач вказує, що внаслідок вчинення кримінального правопорушення відповідачкою [PERSON] вона, маючи на утриманні двох малолітніх дітей, залишилася без житла, у найскладніший час (під час воєнного стану) вимушена вирішувати матеріальні питання з пошуком іншого житла, що спричиняє їй додаткові моральні страждання. Проаналізувавши пояснення представників сторін в судовому засіданні, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, з врахуванням вимог розумності та справедливості, суд дійшов висновку про задоволення вимог про стягнення моральної шкоди у заявленому позивачем розмірі. В зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог [PERSON] у відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачений нею судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000 грн. Також на підставі ч. 6 ст. 141 суд має стягнути з відповідача [PERSON] на користь держави судовий збір в загальному розмірі 3315\~гривень. На підставі викладеного і

Outcome: partial