Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-09 00:00:00

Позовна заява обґрунтована тим, що 26.01.2019 року між ним та відповідачем укладено шлюб. Позивачем указано, що за час шлюбу з [PERSON] у них народився син [PERSON] , [INFO] . Підставою для розірвання шлюбу позивач зазначив, що спільне життя із відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння та різні погляди на життя, відносини в сім`ї суттєво погіршились, у зв`язку з чим між ними почали виникати сварки, що призвело до неможливості проживати однією сім`єю. На даний час сімейні стосунки між ними фактично припинені, спільного господарства не ведуть. Позивач зазначив, що примирення неможливе, збереження шлюбу суперечить його інтересам. На підставі викладеного просив суд ухвалити рішення, яким: - шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстровано Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, актовий запис № 65 - розірвати. Позивач у судове засідання не з`явився, суду надав заяву, в якій просив проводити розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явилась, суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову не заперечувала, просила шлюб розірвати.. Суд, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 26.01.2019 року сторони по справі уклали шлюб, який зареєстровано Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 65. Сторони мають спільну дитину: - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 02.05.2019 року, актовий запис № 558. Позивач вважає, що збереження сім`ї є неможливим та суперечить його інтересам, тому наполягав на його розірванні. Відповідно до ст. 24 Сімейного Кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно із якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частиною 3 статті 56 СК України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно із ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно із пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Так, за змістом позовної заяви, [PERSON] заперечує проти збереження шлюбу, оскільки це суперечить його інтересам, а тому відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Окрім того, суд зазначає, що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є виваженими та свідомими, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, відновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають. Разом з тим суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, а тому позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Згідно із ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Суд, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, доходить такого висновку. Положеннями статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Водночас, відповідно до статті 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З матеріалів справи вбачається, що відповідач визнала позов до початку розгляду справи по суті. Згідно вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позивачу належить повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору за розгляд справи, тобто 536,80 грн. Водночас, стягнути з відповідача на користь позивача 50 відсотків сплаченого судового збору, тобто 536,80 грн.

Outcome: approved