Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-09 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, скасування договору дарування спільного нажитого майна, мотивуючи позов тим, що він та [PERSON] одружились в 1983 році і почали проживати в будинку матері відповідачки [PERSON] . Від шлюбу у них [INFO] народилась дочка [PERSON] . В грудні 1984 року рішення Чечельницького районного суду шлюб між ними було розірвано і позивач перейшов жити в однокімнатну квартиру в будинку відділення "Садиба" Чечельницького цукрокомбінату, де він в той час працював, і через місяць до нього перейшла дружина із дитиною і вони продовжили проживати однією сім`єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. Від сумісного проживання у них народився в 1987 році син [PERSON] . Мама відповідачки [PERSON] у 1990 році подарувала свій житловий будинок в [ADDRESS] з госодарськими будівлями та земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку відповідачці і вони перейшла жити сім`єю в це будинок, де він з дозволу відповідачки був зареєстрований. У нього з відповідачем були спільні інтереси і навіть тоді коли вони під час сварки в 1994 році ділили майно за рішенням суду, яке так і залишилось в спільному користуванні до цього часу, так-як все зароблене залишилось в бюджеті сім`ї. Підтвердженням того, що вони всі роки, фактично з 1990 року і по серпень 2021 року, коли відповідач подарувала все домогосподарство їхній дочці, відповідачу у справі, [PERSON] , проживали однією сім`єю є не тільки те, що він був зареєстрований за зазначеною адресою і проживав довгі роки в даному домогосподарстві, а і те що він вкладав зароблені ним кошти та майно в домогосподарство. Він фактично утримував сім`ю, так-як відповідачка ніде не працювала її вклад в сімейний бюджет поповнювався за рахунок коштів від реалізації молочних продуктів від корів, які були їх сумісною власністю, доходів від земельних паїв, які він обробляв. Своїми діями [PERSON] визнавала, що вони проживали, як чоловік та дружина однією сім`єю. Так, являючись власником домогосподарства, вона в 1994 році надала дозвіл на реєстрацію за своєю адресою створеного ним селянського фермерського господарства "Алеся" та перереєстрацію фермерського господарства в 2013 році за зазначеною адресою. Після дарування відповідач стала, власником глинобитного будинку на дві половини, літньої кухні не пристосованої для проживання та невеликого сараю для худоби. Тому вважає, що він повністю відповідає критеріям члена сім`ї відповідачки, який мав права і обов`язки, як один із членів подружжя і проживав з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачеві потрібно для звернення до суду з позовом до [PERSON] про розподіл спільно нажитого майна. Крім того, 30 липня 2021 року [PERSON] подарувала будинок їхній дочці [PERSON] , що на його думку, стало намагання позбавити його права власності на спільно нажите майно в тому числі на новостворене майно та позбавлення права проживання за місцем його реєстрації. Виходячи з викладеного позивач вважає, що він та [PERSON] проживаали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1983 року по серпень 2021 року, тому договір дарування частини спіьного майна без його згоди слід визнати недійсним внаслідок порушення чинного цивільного і сімейного законодавства. Ухвалою суду від 05 січня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. 31 січня 2023 року представник відповідачів [PERSON] надав відзив уякому просить в задоволенні позову про визнання проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та скасування договору дарування в частині дарування спільно нажитого майна відмовити у повному обсязі. Заявлена в межах даної цивільної справи позовна вимога про встановлення факту спільного проживання сторін як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 1983 року по серпень 2021 року за адресою [ADDRESS] не підтверджена жодними доказами щоб було підставою для задоволення цієї вимоги, оскільки самі лише твердження позивача, не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення, обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін, про що також зазначено в Постанові Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №442/2219/11. Щодо набуття у власність [PERSON] житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також земельної ділянки, що розташовані за вищевказаною адресою зазначаю, що даний житловий будинок був подарований матірю відповідача - [PERSON] і аж ніяк не може бути предметом розподілу майна. Однак, договір дарування нерухомих речей або іншого особливо цінного майна може бути розірвано за вимогою дарувальника, але за конкретних обставин. Підстави для розірвання договору дарування на вимогу дарувальника передбаченні ст.ст. 726, 727 ЦК України. Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін, про що, також зазначено в Постанові Верховного Суду від 26.06.2019 року. Отже, позивачем не надано допустимих доказів про придбання спірного майна внаслідок спільної праці та внаслідок проживання з відповідачем однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу у період упродовж якого було придбано спірне майно чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. 14 лютого 2023 року [PERSON] надав суду відповідь на відзив у якому зазначив, що згідно п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення. Аналогічна позиція викладена у п. 9 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2012 року № 24-753/0/4-13. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя\ на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину. Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним. Вказані вище норми цивільного і сімейного законодавства стосуються і укладеного без його згоди договору дарування частки у спільній сумісній власності подружжя. Частина третя статті 368 ЦК України встановлює, що майно, набуте подружжям у шлюбі, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, або законом. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права. Зазначені положення ЦК України збігаються з положеннями СК України щодо правового режиму спільного майна подружжя. У частині першій статті 65 СК України закріплено принцип розпорядження спільним майном подружжя за взаємною згодою. За змістом статті 60 СК України право спільної сумісної власності на майно виникає у обох із подружжя одночасно. При цьому статтею 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» установлено спростовну презумпцію відомостей, унесених до єдиного державного реєстру (ЄДР). Такий висновок зроблено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 813/6286/15 (провадження № 11-576апп18), від 06.02.2019 у справі № 462/2646/17 (провадження №1272апп18), від 19.06.2019 у справі No 826/5806/17 (провадження № 11- 290апп19), від 17.06.2020 у справі № 826/10249/18 (провадження № 11- 771апп19), від 01.09.2020 року у справі Ne 907/29/19 (провадження № 12-17гс20). Отже, наявність у ЄДР відомостей про належність частки у статутному капіталі юридичної особи лише одному з подружжя не позбавляє, іншого з подружжя доводити наявність права спільної сумісної власності на частку.Виходячи з викладеного вище, вважаю, що укладені відповідачами [PERSON] оазом з дочкою, угоди дарування частки в спільній сумісній власності без моєї згоди слід визнати недійсними, внаслідок порушення вимог чинного цивільного і сімейного законодавства. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Люлько В.П. у судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, по обставинах зазначених у позовній заяві. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у задоволенні позовних вимог просять відмовити в повному обсязі. Адвокат відповідачів [PERSON] у судове засідання не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи без його участі. У задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] просить відмовити у повному обсязі. Суд, вислухавши сторони, третю особу на стороні позивача приватного нотаріуса Мілька А.М., розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Судом встановлено, що позивач звертаючись до суду з позовом про визнання проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та скасування договору дарування в частині дарування спільного нажитого майна мотивує тим, що він дійсно на протязі тривалого часу проживав з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство і за вказаний період ними було набуто сумісне майно, а саме побудова сараю та господарських будевель, огорожі та інше, все це здійснювалося за спільні кошти, а в послідуючому відповідачка все майно без його дозволу подарувала дочці, в тому числі і його частку в спільному майні, вважає, що цим було порушено його право на вказану частку спільного майна про розподіл якого він має намір звернутися до суду після задоволення позову. Суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту права власності на спільне майно та його розподіл не є ефективним, оскільки не призведе до відновлення порушення його права без необхідності повторного звернення до суду. Постановою Великої Палати Верховного Суду №522/1528/15-ц звернуто увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі права чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права (п. 58). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі N 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі N 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі N 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі N 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, судом встановлено, що позивач фактично звернувся з позовом про захист свого порушеного права на частку права власності спільного майна набутого під час проживання однією сім`єю з відповідачкою не заявляючи позовних вимог про розподіл з метою захисту його права на дане майно. Задоволення позовних вимог про визнання проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, скасування договору дарування спільного нажитого майна не призведе до поновлення його права власності на спільне майно без визнання права сумісної власності, його розподілу та поновлення його прав на дане майно. Відмовляючи в задоволенні позову, суд не позбавляє позивача права для повторного звернення до суду за захистом його права на спільне майно та його розподіл.

Outcome: dismissed