Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-12 00:00:00

У січні 2023 року на адресу Деснянського районного суду м. Києва надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Універсал Банк», згідно з якою позивач просить суд: стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» суму боргу інфляційні втрати за період 01.11.2019 по 31.10.2022 становить 450 231,22 грн. та 3% річних за період 01.11.2019 по 31.10.2022 в розмірі 92 176,85 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.03.2008 року між ВАТ «ВТБ» Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ВТБ» Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 9И (далі - «Кредитний договір»), за яким було отримано кредит у розмірі 113 000,00 доларів США зі сплатою 12,5% річних з кінцевим терміном повернення до 12.03.2028 року. В якості забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №9И, між ПАТ «ВТБ» Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки №9И, від 12 березня 2008 року. У зв`язку із неналежним виконанням умов Кредитного договору, виникла заборгованість, яка по розрахункам становить 1 024 162,48 грн. Позивачем вказано, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25.01.2011 року по справі № 2-1371/11 позовну заяву ПАТ «ВТБ» Банк» було задоволено в повному обсязі, стягнуто у солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «ВТБ» Банк» заборгованість за кредитним договором № 9И від 12.03.2008 року у розмірі 1 024162,48 грн. В подальшому виконавчий лист про стягнення солідарно з відповідачів на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованості в розмірі 1 024 162,48 грн. та судового збору було передано на примусове виконання Білоцерківський МВ ДВС ЦМУ МЮ (м. Київ). 08.07.2016 державним виконавцем Білоцерківський МВ ДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 51587003 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1371/11 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ВТБ» Банк» заборгованості в розмірі 1 024 162,48 грн. Станом на момент подання позову борг за виконавчим провадженням № 51587003 сплачено не було, а тому рішення не виконано. Виконавчий лист по [PERSON] було пред`явлено стягувачем на примусове виконання до Деснянського ВДВС у м. Києві, яким 22.08.2014 відкрито виконавче провадження № 44484057. В подальшому, на запит стягувача від 12.10.2021 № 29512-С/3 про надання інформації № 15/21 Деснянським ВДВС в м. Києві повідомлено: 19.12.2014 державним виконавцем Деснянського ВДВС управління юстиції у м. Києві винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» та направлено виконавчий лист до ВДВС Переяслав-Хмельницького МУЮ за місцезнаходженням майна боржника. Повторно виконавчий лист № 2-1371 виданий 13.02.2012 деснянським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ВТБ» Банк» заборгованості у розмірі 1 024 162,48 грн. не надходив та на виконанні не перебуває. Станом на момент подачі позову борг по виконавчого провадження № 44484057 сплачено не було, а тому рішення не виконано. 21.10.2020 між АТ «ВТБ» Банк» та АТ «Універсал Банк» було укладено договір № 75-РБ «Про відступлення прав вимог». Відповідно до якого Банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів, зазначених у додатках 1, 2, 3 до цього договору (боржники), включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами та/або договорами поруки та/або договорами іпотеки та/або договорами застави, з урахуванням усіх змін і додатків до них. Відповідно до Додатку № 1 до договору, у п. 243 визначено боржника [PERSON] . Таким чином, у спірному зобов`язанні відбулась зміна кредитора, з АТ «ВТБ» Банк» на АТ «Універсал Банк». 23.02.2021 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва по справі № 2-1371/11 заяву АТ «Універсал Банк» про заміну стягувача - задоволена. У позовній заяві зазначено, що за останні три роки в період з 01.11.2019 року по 31.10.2022 року по рішенню суду відповідачами не було сплачено суму боргу. Відповідачі порушили грошове зобов`язання з виплати суми заборгованості, відтак у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до розрахунку від 28.11.2022 року (розрахунок додається) до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25.01.2011 року по справі № 2-1371/11 за час прострочення виконання грошового зобов`язання за період з листопада 2019 року по листопад 2022 року (період вказаний в межах строку позовної давності, а саме три роки) три відсотки річних (відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України) становлять: інфляційні втрати - 450 231,22 грн. та три відсотки річних - 92 176,85 грн. Всього: 542 408,07 грн. У зв`язку із викладеним, позивач просить суд позов задовольнити. Ухвалою Деснянського районного суду від 22.02.2023 року відкрито провадження в цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Разом з тим, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а справу розглядати у його відсутність. Крім того, позивач не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 12.03.2008 року між ВАТ «ВТБ» Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ВТБ» Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 9И (далі - «Кредитний договір»), за яким було отримано кредит у розмірі 113 000,00 доларів США зі сплатою 12,5% річних з кінцевим терміном повернення до 12.03.2028 року. В якості забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №9И, між ПАТ «ВТБ» Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки №9И, від 12 березня 2008 року. У зв`язку із неналежним виконанням умов Кредитного договору, виникла заборгованість, яка по розрахункам становить 1 024 162,48 грн. Позивачем вказано, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25.01.2011 року по справі № 2-1371/11 позовну заяву ПАТ «ВТБ» Банк» було задоволено в повному обсязі, стягнуто у солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «ВТБ» Банк» заборгованість за кредитним договором № 9И від 12.03.2008 року у розмірі 1 024162,48 грн. В подальшому виконавчий лист про стягнення солідарно з відповідачів на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованості в розмірі 1 024 162,48 грн. та судового збору було передано на примусове виконання Білоцерківський МВ ДВС ЦМУ МЮ (м. Київ). 08.07.2016 державним виконавцем Білоцерківський МВ ДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 51587003 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1371/11 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ВТБ» Банк» заборгованості в розмірі 1 024 162,48 грн. Станом на момент подання позову борг за виконавчим провадженням № 51587003 сплачено не було, а тому рішення не виконано. Виконавчий лист по [PERSON] було пред`явлено стягувачем на примусове виконання до Деснянського ВДВС у м. Києві, яким 22.08.2014 відкрито виконавче провадження № 44484057. В подальшому, на запит стягувача від 12.10.2021 № 29512-С/3 про надання інформації № 15/21 Деснянським ВДВС в м. Києві повідомлено: 19.12.2014 державним виконавцем Деснянського ВДВС управління юстиції у м. Києві винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» та направлено виконавчий лист до ВДВС Переяслав-Хмельницького МУЮ за місцезнаходженням майна боржника. Повторно виконавчий лист № 2-1371 виданий 13.02.2012 деснянським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ВТБ» Банк» заборгованості у розмірі 1 024 162,48 грн. не надходив та на виконанні не перебуває. Станом на момент подачі позову борг по виконавчого провадження № 44484057 сплачено не було, а тому рішення не виконано. 21.10.2020 між АТ «ВТБ» Банк» та АТ «Універсал Банк» було укладено договір № 75-РБ «Про відступлення прав вимог». Відповідно до якого Банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів, зазначених у додатках 1, 2, 3 до цього договору (боржники), включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами та/або договорами поруки та/або договорами іпотеки та/або договорами застави, з урахуванням усіх змін і додатків до них. Відповідно до Додатку № 1 до договору, у п. 243 визначено боржника [PERSON] . Таким чином, у спірному зобов`язанні відбулась зміна кредитора, з АТ «ВТБ» Банк» на АТ «Універсал Банк». 23.02.2021 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва по справі № 2-1371/11 заяву АТ «Універсал Банк» про заміну стягувача - задоволена. У позовній заяві зазначено, що за останні три роки в період з 01.11.2019 року по 31.10.2022 року по рішенню суду відповідачами не було сплачено суму боргу. Відповідачі порушили грошове зобов`язання з виплати суми заборгованості, відтак у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до розрахунку від 28.11.2022 року (розрахунок додається) до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25.01.2011 року по справі № 2-1371/11 за час прострочення виконання грошового зобов`язання за період з листопада 2019 року по листопад 2022 року (період вказаний в межах строку позовної давності, а саме три роки) три відсотки річних (відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України) становлять: інфляційні втрати - 450 231,22 грн. та три відсотки річних - 92 176,85 грн. Всього: 542 408,07 грн. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Також, як слідує з п.1.1 розділу 1 витягу з Статуту АТ «Універсал Банк», який затверджений в новій редакції рішенням єдиного акціонера АТ «Універсал Банк» №6-2021 від 22 вересня 2021 року, останнє є правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ «Універсал Банк», тип якого у відповідності до рішення Загальних зборів акціонерів ПАТ «Універсал Банк»» (протокол №2-2018 від 31 жовтня 2018 року) було змінено на приватне акціонерне товариство та який було перейменовано на Акціонерне товариство «Універсал Банк». Позивачем вказано, що в період з 25.01.2011 року по 31.10.2022 року по рішенню суду відповідачами не було сплачено суму боргу, доказів зворотного матеріали справи не містять, відповідачами до суду не надано. Відповідно до розрахунку від 28.11.2022 року (розрахунок додається) до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25.01.2011 року по справі № 2-1371/11 за час прострочення виконання грошового зобов`язання за період з листопада 2019 року по листопад 2022 року (період вказаний в межах строку позовної давності, а саме три роки) три відсотки річних (відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України) становлять: інфляційні втрати - 450 231,22 грн. та три відсотки річних - 92 176,85 грн. Всього: 542 408,07 грн. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14?10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та три проценти річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року (справа №127/15672/16-ц, провадження № 14-254цс19). 07.07.2020 року Велика Палата Верховного Суду у справі №296/10217/15-ц скасувала рішення суду апеляційної інстанції, встановивши, що в разі порушення грошового зобов`язання, предметом, якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, інфляційні нарахування, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, не стягуються. В такому випадку втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Велика Палата вказала, що оскільки індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01.03.2017р. у справі №6-284цс17 Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути інфляційні втрати та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 542 408,07 грн. Відповідно суд доходить висновку про необхідність задоволення позову повністю. Оскільки позов підлягає задоволенню повністю, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати на сплату судового збору у розмірі 8 136,12 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved