Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до Дмитрівської сільської ради (Дмитрівська сільська територіальна громада) Бучанського району Київської області про визнання права власності на спадкове нерухоме майно в порядку спадкування за законом, мотивуючи його тим, що [INFO] помер [PERSON] , відповідно до свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] , виданий Бузовською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис №25 від 30 травня 1988 року. [PERSON] на день своєї смерті проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . За цією ж адресою на день смерті [INFO] разом з ним проживала без реєстрації [PERSON] , [INFO] , рідна сестра. Вказаний факт підтверджується довідкою, виданою Старостинським округом №1 Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області від 14 лютого 2022 року за №132. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, на належне йому спадкове майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований на [ADDRESS] , що належав померлому на праві приватної власності на підставі Договору Купівлі продажу від 19 березня 1988 року, що зареєстрований у Реєстрі за № 2062 Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою та в реєстровій книзі Київського міжміського бюро технічної інвентаризації №9 від 07 квітня 1988 року. Спадкоємцем за законом щодо спадкового майна спадкодавця [PERSON] після його смерті [INFO] є [PERSON] рідна сестра. Факт родинних відносин підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] , серія [NUMBER] від 20.03.1974 року (повторне) та свідоцтвом про народження [PERSON] , серія [NUMBER] від 20.03.1974 року( повторне). [PERSON] після смерті спадкодавця [PERSON] , фактично прийняла спадщину, так як до дня смерті проживала разом з братом, а також до 6-ти місяців з дня відкриття спадщини вступила в управління спадковим майном. Вказаний факт підтверджується довідкою, виданою Старостинським округом №1 Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області від 14 лютого 2022 року за №133. 31 травня 2022 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Бучанського нотаріального округу Київської області для оформлення своїх спадкових прав та отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. При перевірці нотаріусом наданих [PERSON] документів встановлено, що оригінал правовстановлюючого документа, який би посвідчував право власності на спадкове майно спадкодавця відсутній, а тому позивачці відмовлено у видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину за законом. Про втрату вказаного Договору купівлі- продажу від 11 березня 1988 року повідомлено у газеті «Макарівські вісті» №8 від 10 червня 2022 року сторінка №8. На підставі наведеного, просила суд: -визнати за [PERSON] право власності у порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON] на житловий будинок літера А, загальною площею приміщень 106, 0 кв.м., житлова 57,2 м, на господарські будівлі і споруди: погріб- літера А під, сарай літера Б, сарай літера В, сарай літера Ж, сарай -літера Г, сарай -літера Д, погріб- літера Д під, вбиральня- літера З, колодязь №1, яма вигрібна №32, ворота з хвірткою №3, огорожа №4, розташований за адресою : [ADDRESS] . -судові витрати покласти на позивача. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 липня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 лютого 2023 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду о суті. У судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, підтримала позов та просила його задовольнити. У судове засідання представник відповідача - Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 5ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 встановлено, що якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засідання яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною 1статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 30 травня 1988 року Бузовською сільською радою Києво- Святошинського району Київської області, актовий запис №25. Відповідно до довідки, виданої Старостинським округом №1 Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області від 14 лютого 2022 року за №132 [PERSON] на день своєї смерті проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] .За цією ж адресою на день смерті [INFO] разом з [PERSON] проживала без реєстрації [PERSON] , [INFO] , рідна сестра. Відповідно до копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого 20 березня 1974 року, місце реєстрації Скаржинецька с/р Хмільницького району Вінницької області, [PERSON] народився [INFO] . Батько- [PERSON] , мати [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого 20 березня 1974 року, місце реєстрації Скаржинецька с/р Хмільницького району Вінницької області, [PERSON] народилася [INFO] . Батько- [PERSON] , мати [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 06 жовтня 1979 року, серія [NUMBER] , про що зроблено запис №10. Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] ». Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] є рідною сестрою [PERSON] . Відповідно до положень статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, на належне йому спадкове майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований на [ADDRESS] , що належав померлому на праві приватної власності на підставі Договору Купівлі продажу від 19 березня 1988 року, що зареєстрований у Реєстрі за № 2062 Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою та в реєстровій книзі Київського міжміського бюро технічної інвентаризації № 9 від 07 квітня 1988 року. Відповідно до витягу зі спадкового реєстру № 69079409 від 31 травня 2022 року інформація про спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину відсутня. Згідно витягу зі спадкового реєстру № 69079408 від 31 травня 2022 року інформація про заповіти та спадкові договори відсутня. А відтак, з огляду на відсутність заповітів та заяв про прийняття спадщини спадкоємцями першої черги, спадкоємцем за законом щодо спадкового майна спадкодавця [PERSON] після його смерті [INFO] є [PERSON] рідна сестра. Як убачається з довідки, виданої Старостинським округом №1 Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області від 14 лютого 2022 року за №133 [PERSON] після смерті спадкодавця [PERSON] , фактично прийняла спадщину, так як до дня смерті проживала разом з братом, а також до 6-ти місяців з дня відкриття спадщини вступила в управління спадковим майном. Зберігала спадкове майно, житловий будинок за вказаною адресою, утримувала в санітарному стані, робила поточний ремонт. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 321624569 від 01 лютого 2023 року відомості про право власності на нерухоме майно за адресою [ADDRESS] відсутні. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом встановленого строку він не заявив про відмову від спадщини. Доказів того, що [PERSON] подавала до нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини матеріали справи не містять, а отже остання спадщину фактично прийняла. Таким чином, судом встановлено, що до складу спадкового майна, що залишилося після смерті [PERSON] увійшов житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований на [ADDRESS] , що належав померлому на праві приватної власності на підставі Договору Купівлі продажу від 19 березня 1988 року, що зареєстрований у Реєстрі за № 2062 Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою та в реєстровій книзі Київського міжміського бюро технічної інвентаризації № 9 від 07 квітня 1988 року. [PERSON] спадщину після смерті свого брата [PERSON] фактично прийняла, але юридично своїх прав не оформила. Позивач [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Корнієвської Н.В. про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на на жиловий будинок за [ADDRESS] . Однак, постановою приватного нотаріуса від 25 травня 2022 року їй було відмовлено у вчиненні вказаної нотаріальної дії з тих підстав, що при перевірці документів, що були надані нотаріусу для оформлення свідоцтва про право на спадщину встановлено, що оригінал правовстановлюючого документу, який би посвідчував право власності на об`єкт спадкування у спадкоємця відсутній. Як убачається копії договору купівлі- продажу від 19 березня 1988 року, долученого позивачем до матеріалів справи, гр. [PERSON] та [PERSON] продали гр. [PERSON] жилий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] і розташований на присадибній ділянці присадибних земель радгоспу «Бузівський» На вказаній земельній ділянці розташовано: жилий будинок дерев`яний критий залізом, загальною площею 25, 7 кв.м, 2 сараї, погреб, прибудова, вбиральня, криниця. Вказаний Договір Купівлі продажу від 19 березня 1988 року зареєстрований у Реєстрі за № 2062 Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою та в реєстровій книзі Київського міжміського бюро технічної інвентаризації № 9 від 07 квітня 1988 року. Відповідно копії газети «Макарівські вісті» №8 від 10 червня 2022 року сторінка №8 вбачається, що загублений договір-купівлі продажу від 19 березня 1988 року на жилий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , посвідчений 19 березня 1988 року державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №2062 та в реєстровій книзі Київського міжміського бюро технічної інвентаризації № 9 від 07 квітня 1988 року на ім`я [PERSON] вважати недійсним. Як убачається з інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державнго реєстру Іпотек Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна відсутні відомості щодо права власності, інших речових прав, іпотеки та обтяження щодо будинку [ADDRESS] . Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦПК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1258 ЦК України). Відповідно до статей 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Відповідно до\~ст.\~1262 ЦК\~України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Як убачається з матеріалів справи, позивач належать до другої черги спадкоємців за законом після смерті її брата. Частинами першою, третьою та п`ятою статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Судом установлено, що [PERSON] , [INFO] проживала без реєстрації разом з померлим [PERSON] , який помер [INFO] , а отже на підставі ст. 1268 ЦК України, вважається такою, що прийняла спадщину. Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Судовим розглядом встановлено, що позивач [PERSON] прийняла спадщину після смерті свого брата [PERSON] , проте не може оформити своє право власності в порядку спадкування на житловий будинок, оскільки при перевірці документів, що були надані нотаріусу для оформлення свідоцтва про право на спадщину встановлено, що оригінал правовстановлюючого документу, який би посвідчував право власності на об`єкт спадкування у спадкоємця відсутній. За ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних справ та інтересів може бути визнання права. За змістом пункту 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Як роз`яснено в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ст. 380 ЦК України житловий будинок є об`єктом права власності. Виходячи зі змісту ст. 392 ЦК України право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Граничний строк видачі свідоцтва про право на спадщину чинним законодавством України не встановлено. Відповідно до ст. 392 ЦК України в разі відсутності документів на право власності або якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Стаття 41 Конституції України наголошує на праві кожної людини володіти, розпоряджатись та користуватись своєю власністю. При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони, та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введений лише з 29 червня 1998 року, тобто з набранням чинності Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09 червня 1998 року № 121. Відповідно до ст.ст.25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав. Як роз`яснено у п.6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до п. 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Зважаючи на роз`яснення та відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає та відповідно ст. 16 ЦК України він обрав правильний спосіб захисту свого порушеного права. Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог, шляхом визнання за позивачкою [PERSON] права власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом, оскільки остання є спадкоємцем другої черги за законом (спадкоємці першої черги після смерті [PERSON] відсутні), що належним чином прийняла спадщину, та має право на відповідне майно, що увійшло до спадкової маси. Позивач не ставить вимогу про відшкодування судових витрат. Зважаючи на вищевикладене, відповідно до ст.ст. 1218, 1220, 1221, 1222, 1225 1268 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», та

Outcome: approved