Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-03 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з даним позовом, яким просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 94487, 00 грн. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 29.04.2022 року у справі про порушення митних правил №0882/101000/21 позивача було визнано винною та притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, передбачених ст. 485 МК України, у вигляді штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів на суму 292 284,75 грн. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 22.09.2022 року у справі №295/3906/22 було задоволено адміністративний позов [PERSON] , визнано протиправною та скасовано постанову від 29.04.2022 року у справі про порушення митних правил №0882/101000/21, а постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24.01.2023 року рішення Богунського районного суду від 22.09.2022 року залишено без змін. Внаслідок протиправної поведінки службових осіб митного органу позивач відчула хвилювання та зазнала душевних страждань, що призвело до порушення її нормальних життєвих зв`язків. Обставинами, які вплинули на заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у понесених нею моральних (душевних) страждань, є необхідність доведення своєї невинуватості, відчуття несправедливості, викликане постановленням незаконної постанови про притягнення до відповідальності, постійний страх щодо необхідності сплати надзвичайно великого розміру накладеного незаконною постановою штрафу у порівнянні з рівнем доходів позивача, витрати зусиль та коштів, спрямованих на захист своїх прав і свобод. В силу факту тривалого перебування позивача під слідством та судом відбулося порушення її звичного укладу життя, позбавило можливості реалізації своїх звичок і бажань, вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя та погіршило її ділову репутацію як брокера. Розмір моральної шкоди в розмірі 94487, 00 грн, завданої позивачу, визначено на підставі норм Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також враховуючи висновки Верховного Суду, наведені у постановах від 08.02.2022 року у справі №201/10234/20 та від 15.12.2020 року у справі №752/17832/14-ц. Ухвалою від 09.02.2023 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 20). Ухвалою від 21.02.2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін (а.с. 101). Відзивом на позовну заяву представник Житомирської митниці просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обгрунтування відзиву зазначив, що посилання представника позивача на ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також на висновки Верховного Суду, наведені у постановах від 08.02.2022 року у справі №201/10234/20 та від 15.12.2020 року у справі №752/17832/14-ц, як на правову підставу для відшкодування моральної шкоди позивачеві є неправомірними, оскільки зазначені постанови винесені за інших фактичних обставин та іншого суб`єктного складу сторін, митні органи не віднесені до органів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури чи суду. Позивачем не доведено та не обґрунтовано вимоги щодо моральної шкоди, наявності причинного зв`язку між заподіяною шкодою та наслідками, з яких міркувань позивач виходив при визначенні розміру моральної шкоди та яких саме змін у життєвих і виробничих стосунках вона зазнала. Матеріали справи не містять доказів того, що до позивача Житомирською митницею застосовувались обмеження, заходи примусового характеру, тощо, що життя позивача змінилось в період з відібрання пояснень у справі про порушення митних правил до дати винесення Сьомим апеляційним адміністративним судом постанови від 24.01.2023 року. Представник відповідача зазначив, що таким чином, правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу на підставі ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у даній справі немає, оскільки у спірних відносинах відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами, регламентується ст.ст. 1173, 1174 УК України (а.с. 108-111). Крім цього, разом з відзивом представником відповідача подано клопотання про повернення позовної заяви позивачу, яке обґрунтоване тим, що представник позивача, адвокат Евін А.К., не має права на підставі договору про надання правової допомоги на підписання від імені позивача позовної заяви (а.с. 121) Відповіддю на відзив представник позивача зазначив, що заперечення відповідача не спростовують факту тривалого перебування позивача під слідством та судом, відбулося порушення звичного укладу життя позивача, що позбавило можливості реалізації своїх звичок і бажань, вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя та погіршило її ділову репутацію як брокера. Позивачу було завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність в її діях складу адміністративного правопорушення свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно. Представник позивача у відповіді на відзив, як і в позовній заяві, продовжував посилатись як на підставу для визначення розміру завданої позивачу моральної шкоди на ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (а.с. 125-126). Запереченням на заяву про повернення позовної заяви позивачу адвокат Евін А.К. зазначив, що мав право підпису від імені свого довірителя, до такої заяви долучив договір про надання правової допомоги №06/11/21 від 25.11.2021 року та відповідний ордер на надання правничої (правової) допомоги (а.с. 129-133). Додатковими поясненнями представник відповідача повторно просив повернути позовну заяву позивачу, обґрунтувавши тими ж обставинами, що і першу заяву (а.с. 142-144). Крім цього, 18.04.2023 року представник відповідача подав клопотання, яким просив закрити провадження у даній справі з огляду на те, що така справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а підсудна господарському суду (а.с. 152-153). Запереченням на клопотання про закриття провадження у справі представник позивача зазначив, що положеннями ГПК України не передбачено, що до юрисдикції господарських судів відносяться справи у спорах громадян про відшкодування моральної шкоди, дана категорія справ повинна розглядатися за правилами цивільного судочинства (а.с. 180-181). Щодо клопотань представника відповідача про повернення позовної заяви позивачу. Судом встановлено, що відповідно до згадуваних вище договору та ордеру про надання правової допомоги представник позивача - адвокат Евін А.К. не передбачали будь-яких обмежень представника у здійсненні представництва Власюк О.М. Більше того, поясненням від 20.04.2023 року позивач зазначила, що на момент подання позовної заяви адвокат Евін А.К. мав право на підписання від її імені позовної заяви (а.с. 179). Таким чином, правових підстав для повернення позовної заяви позивачу та задоволення відповідних клопотань представника відповідача немає. Щодо закриття провадження у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Предметом спору у даній справі є відшкодування моральної шкоди, завданої Житомирською митницею, тобто правовідносини, що регулюються ЦК та ЦПК України, а тому є предметом розгляду в рамках цивільної справи за правилами цивільного судочинства. Крім цього, сам представник у відзиві на позовну заяву зазначав, що у спірних відносинах відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами, регламентується ст.ст. 1173, 1174 УК України. Таким чином, розгляд даної справи повинен здійснюватися за правилами цивільного судочинства, правових підстав для закриття провадження у справі немає, посилання представника відповідача на те, що дана справа відноситься до юрисдикції господарських судів, є необґрунтованою та такою, що не відповідає дійсності. Судом встановлено, що постановою в справі про порушення митних правил №0882/101000/21 від 29.04.2022 року [PERSON] визнано винною у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ст. 485 Митного кодексу України, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів на суму 292 284,75 грн. (а.с. 10-13). Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 22.09.2022 року у справі №295/3906/22 визнано протиправною та скасовано постанову від 29.04.2022 року в справі про порушення митних правил №0882/101000/21, винесену в.о. заступника начальника Житомирської митниці Кондратюком А.В., якою до [PERSON] застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів на суму 292 284,75 грн. за порушення митних правил, передбачених ст. 485 Митного кодексу України. Таким рішенням встановлено відсутність в діях позивача умислу, спрямованого на зменшення та ухилення від сплати митних платежів, оскільки вага транспортного засобу, яку декларант вказала на основі наявних в неї товаросупровідних документів, не є достатньою підставою для кваліфікації дій позивача як порушення митних правил відповідно до статті 485 Митного кодексу України (а.с. 6-9). Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24.01.2023 року апеляційну скаргу Житомирської митниці залишено без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22.09.2022 року у справі №295/3906/22 - без змін (а.с. 14-16). Положеннями ст.\~56\~Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно зі статтею 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 1174 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Отже, статтею 56 Конституції України, статтями 1173 та 1174 ЦК України визначені спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи зазначених органів при здійсненні ними своїх повноважень. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року №215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Згідно зі статтею 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відповідно до частини першої статті 43 Бюджетного кодексу України Державна казначейська служба України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. Згідно з висновком, наведеним у рішенні Конституційного Суду України від 03.10.2001 року №12/рп-2001, не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання цих органів. Аналіз зазначених вище норм чинного законодавства свідчить про те, що управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду входить до компетенції Державного казначейства України. Отже, при розгляді справ за позовами про відшкодування шкоди, заподіяної діями (бездіяльністю) органів доходів і зборів, судам слід враховувати, що співвідповідачами у таких справах є відповідні органи Державної казначейської служби України, до компетенції яких належить казначейське обслуговування бюджетних коштів. До того ж, не вимагається наявність порушення вказаними органами прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26 липня 2018 року у справі №907/769/17, від 02 вересня 2019 року у справі №576/1648/16. Позивачем залучено до участі у справі Державну Казначейську службу України, представник останньої відзиву на позовну заяву, будь-яких заяв чи клопотань до суду не подавав, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Вирішення позитивно питання щодо стягнення моральної шкоди з суб`єкта владних повноважень, серед іншого, є наслідком встановлення судом порушень прав, свобод чи інтересів особи неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо особи, що у цьому випадку частково знайшло своє підтвердження. Другою умовою для стягнення шкоди є підтвердження наявності такої шкоди. Загальні підстави відшкодування шкоди визначені Цивільним кодексом України. Частинами 1, 2 статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Так, відповідно до частин 2, 3 статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру та обсягу страждань, немайнових витрат, які зазнав позивач. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3 вказаної постанови). У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачу, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (наприклад, «Рисовський проти України», № 29979, пункти 86, 89, від 20 жовтня 2011 року, «Антоненков та інші проти України», № 14183/02, пункт 71, від 22 листопада 2005 року). Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких наведено у частині першій статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Тягар доказування покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 22.09.2022 року визнано протиправною та скасовано постанову від 29.04.2022 року в справі про порушення митних правил №0882/101000/21, винесену в.о. заступника начальника Житомирської митниці Кондратюком А.В., якою до позивача застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів на суму 292 284,75 грн. за порушення митних правил, передбачених ст. 485 Митного кодексу України, таке рішення суду першої інстанції залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24.01.2023 року. Скасування зазначеної постанови у справі про порушення митних правил про накладення на [PERSON] адміністративного стягнення у вигляді штрафу свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали складання відповідної постанови. Оскільки судовим рішенням, що набрало законної сили, встановлено, що постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не відповідає дійсним обставинам, то [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, що виразилась у душевних стражданнях, завданих рішенням посадових осіб Житомирської митниці. Разом з тим, враховуючи, що Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» застосованим до спірних правовідносин застосованим бути не може з огляду на вище зазначені обставини, розмір моральної шкоди, визначений в позовній заяві, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає обґрунтованим та виправданим присудження позивачу відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 грн. При цьому, суд враховує, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. За таких обставин суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету України на користь позивача суми відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000, 00 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач за законом був звільнений від сплати судового збору, судові витрати підлягають віднесенню за рахунок держави.

Outcome: partial