Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, згідно якого просить стягнути заборгованість по ст. 625 ЦК України, яка складає 2 293 230.24 грн. з яких: 680\~233.72 грн. заборгованість по кредитному договору; 645\~078.37 грн. заборгованість з оплати, 19 % річних по ст. 625 ЦК України за тілом кредиту, 63\~962.77 грн. заборгованість з оплати 3 % річних на суму заборгованості за відсотками та пенею; 541\~000.00 грн. заборгованість інфляційних витрат на суму тіла згідно рішення суду; 362\~955.39 грн. заборгованість інфляційних втрат ст. 625 ЦК України на суму відсотків і пені. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 15 березня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ЗАТ «Промінвестбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Промінвестбанк», та [PERSON] укладено кредитний договір № 29/7-07, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 500\~000.00 грн. 17 грудня 2012 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк (далі - ПАТ Промінвестбанк) укладений договір про відступлення прав вимоги, за умовами пунктів 2.1, 2.2 якого, до нового кредитора перейшли усі права первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення, у тому числі за кредитним договором. За користування кредитом відсоткова ставка становила 17 % річних. У випадку порушення позичальником строку погашення кредит він сплачує проценти у розмірі 19 % річних від простроченої суми згідно ст. 625 ЦК України. Вказує на те, що відповідно до виконавчого листа виданого Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області справа 308/19401/13-ц від 22.04.2016 р. на користь ТОВ Кредитні ініціативи, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15 березня 2007 року № 29/7-07, яка станом на 01 жовтня 2013 року становить 846 733,72 грн, із яких: заборгованість за кредитом - 500 000,00 грн; заборгованість за відсотками - 311 860,61 грн, пеня - 34 873,11 грн, звернуто стягнення на предмети іпотеки, а саме на земельну ділянку, площею 0,0998 кв. м, розташовану на території Оноківської сільської ради, автодорога Об`їзна Ужгородського району Закарпатської області, кадастровий номер 2124884800:01:001:005, на користь ТОВ Кредитні ініціативи шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України Про виконавче провадження, за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. На виконання даного рішення позичальником було сплачено кошти в сумі 166 500.00 грн. а тому сума заборгованості за рішенням суду становить 680\~233.72 грн. Позивач також зазначає, що оскільки заборгованість за кредитним договором 29/7-07 від 15.03.2007 р. була стягнута станом на 01.10.2013 р., ТОВ «Кредитні ініціативи» вважає, що за період прострочення виконання рішення суду стягувач на підставі ст. 625 ЦК України має право стягнути з боржника 3 % річних та інфляційні витрати в межах строку позовної давності (відповідно до п. 6.8 кредитного договору - 10 років). Відповідач у письмовому відзиві заявлений позов не визнав. Зазначив, що грошові кошти в сумі отримував різними сумами протягом різного періоду. До договору також не було надано графіку погашення кредиту виходячи з виданих кредитором сум. У подальшому, представник відповідача у поясненні та заявах зазначав, що заявлений позов необгрунтований, як з підстав невідповідності розрахунку заборгованості так і звязку з відсутністю судового рішення на яке позивач звернувся з позовом а такж у звязку з пропуском позивачем строків позовної давності. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.10.2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. 13.05.2021 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача адвоката Шпуганича В.П., про залишення позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Морган Кепітал» до [PERSON] \~про стягнення\~заборгованості без руху. Ухвалою суду від 31.05.2022 року відмовлено\~у задоволенні клопотання представника відповідача адвоката\~Шпуганича В.П., про витребування документів та призначення судово-почеркознавчої експертизи по цивільній справі Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Морган Кепітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості. 12.01.2021 року від відповідача [PERSON] \~ до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 13.05.2021 року представником позивача [PERSON] до суду подана уточнена позовна заява. Ухвалою суду від 09.02.2023 р. у цивівільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Морган Кепітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості закрито підготовче судове засідання та призначиино справу до судового розгляду . Ухвалою суду від 02.06.2023 р. року за клопотанням представника позивача замінено позивача ТОВ «КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ» на його правонаступника ТОВ Фінансова компанія «Морган Кепітал». У судовому засіданні представник позивача ТОВ Фінансова компанія «Морган Кепітал» Білоцерковець Ю.С .і просив позовні вимоги задовольнити повністю з підстав їх доведеності та обгрунтованості. Відповідач [PERSON] \~ та його представник [PERSON] , у судовому засіданні заперечили проти задоволення позову з підстав викладених у відзиві та письмових запереченнях до по позову. . Заслухавши пояснення учасників: представник позивача ТОВ Фінансова компанія «Морган Кепітал» Білоцерковець Ю.С, відповідача [PERSON] \~ та його представника [PERSON] , дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Відповідно до\~ст.\~11\~ЦК України\~цивільні права\~та обов`язки\~виникають із\~дій осіб,\~що передбачені\~актами цивільного\~законодавства,\~а також\~із дій\~осіб,\~що не\~передбачені цими\~актами,\~але за\~аналогією породжують\~цивільні права\~та обов`язки.\~Підставами виникнення\~цивільних прав\~та обов`язків,\~зокрема,\~є:\~ договори та інші правочини; Судом встановлено та не заперечується сторонами в судовому засіданні те , що 15 березня 2007 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (банк) та [PERSON] \~ (позичальник) укладено договір про іпотечний кредит №29/7-07, у відповідності до предмету якого , позичальник отримав кредит у сумі 500000,00 грн., за користування яким сторонами договору погоджено процентну ставку в розмірі 17 % річних, а кінцевий термін повернення кредиту та відсотків за ним визначено не пізніше 14 березня 2022 р. (п.п. 2.1.\~2.3. розділу 2 договору про іпотечний кредит). Так, як вбачається з матеріалв справи, згідно з п.п. 2.4. договору про іпотечний кредит погашення кредиту та процентів за ним здійснюється позичальником щомісячно у відповідності до графіку (Додаток №1), який є невідємною частиною цього договору. Видача кредиту банком підтверджується меморіальними ордерами: -від 15 березня 2007 року №101 на суму 50000.00 грн.; -від 19 березня 2007 року №1 на суму 50000.00 грн.; -від 28 березня 2007 року №1 на суму 100000.00 грн.; -від 11 травня 2007 року №10 на суму 50000.00 грн.; -від 19 червня 2007 року №18 на суму 50000.00 грн. ; -від 11 липня 2007 року №3 на суму 50000.00 грн.; -від 16 серпня 2007 року №4 на суму 15000.00 грн.; -від 05 вересня 2007 року №23 на суму 35000.00 грн.; -від 09 жовтня 2007 року №30 на суму 25000.00 грн.; -від 12 жовтня 2007 року №20 на суму 25000.00 грн.; -від 05 листопада 2007 року №1 на суму 50000.00 грн. Договором про іпотечний кредит №29/7-07 від 15.03.2007 року визначено обов`язок позичальника погасити заборгованість по кредиту та процентах перед банком відповідно до розробленого графіка погашення, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, суми неустойки і збитків в порядку, передбаченому цим договором (п.п. 5.2.1., 5.2.3. договору). Крім того, у пункті 6.2. вказаного договору сторони узгодили розмір пені, що сплачується позичальником банку за несвоєчасну сплату сум кредиту та/або процентів за користування кредитом та/чи процентів за неправомірне користування кредитом, яка обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період прострочення, та нараховується щоденно. Як встановлено судом, згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 квітня 2016 року у справі №308/19401/13-ц позов ТОВ «Кредитні ініціативи» було задоволено. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15 березня 2007 року № 29/7-07, яка станом на 01 жовтня 2013 року становить 846 733,72 грн, із яких: заборгованість за кредитом - 500 000,00 грн; заборгованість за відсотками - 311 860,61 грн, пеня - 34 873,11 грн, звернуто стягнення на предмети іпотеки, а саме : на земельну ділянку, площею 0.0998 кв. м, розташовану на території Оноківської сільської ради, автодорога Об`їзна Ужгородського району Закарпатської області, кадастровий номер 2124884800:01:001:005, на користь ТОВ Кредитні ініціативи шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України Про виконавче провадження, за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Рішення мотивоване тим, що у зв`язку з невиконанням боржником основного зобов`язання наявні правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Так,\~відповідно до\~ч.\~4\~ст.\~82\~ЦПК України,\~обставини,\~встановлені рішенням\~суду у\~господарській,\~цивільній або\~адміністративній справі,\~що набрало\~законної сили,\~не доказуються\~при розгляді\~іншої справи,\~у якій\~беруть участь\~ті самі\~особи або\~особа,\~щодо якої\~встановлено ці\~обставини,\~якщо інше\~не встановлено\~законом. Преюдиціальність обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, яке набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні, тому немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом того самого питання між тими самими сторонами. У разі преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження і оцінку. Як вбачається з норми ч.1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу ( За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). Норми глави 50 "Припинення зобов`язання" ЦК України не передбачають такої підстави для припинення зобов`язання як сплив позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. За умовами вказаного вище укладеного між сторонами іпотечного договору, а саме п. 5.1. іпотекодержатель набуває право стяж нення на предмет іпотеки у будь-якому з наступних випадків: -якщо у момент настання строку виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором про іпотечний кредит вони не будуть виконані повністю; -незалежно від настання строку виконання іпотекодавцем будь-яких зобов`язань за договором про іпотечний кредит\~при ліквідації ти реорганізації у будь-який спосіб іпотекодавця, порушені відносно останнього справи про банкрутство; -при виникненні підстав, вказаних у п. 3.1.5 цього договору (у тому числі у разі невиконання іпотекодавцем зобов`язань за іпотечним договором, а також невиконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором). Такитм чином, звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено іпотекодержателем на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або шляхом позасудового врегулювання, способами, передбаченими п.п. 5.2.1 розділу 5 даного іпотечного договору № 51/23-2007 від 15 березня 2007 року. В силу норм ч. 1\~ст. 575 ЦК України\~окремим видом застав є іпотека - застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. За правовими наслідками невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, визначеними\~ст. 589 ЦК України, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави; за рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Отже, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом, при цьому, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 590 ЦК України). Відповідно до ч. 6\~ст. 3 Закону України «Про іпотеку»\~у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. За положеннями\~ст. 12 Закону України «Про іпотеку»\~у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Як вбачається\~з \~висновку Великої\~ Палати\~ Верховного\~Суду,\~що викладений\~у \~постанові від\~28\~березня 2018\~року у\~справі №\~444/9519/12,\~провадження №\~14-10цс18,\~ що\~після спливу\~визначеного договором\~строку кредитування\~чи у\~разі пред`явлення\~до позичальника\~вимоги згідно\~з частиною\~другою статті\~1050\~ЦК України\~,\~право кредитодавця\~нараховувати передбачені\~договором проценти\~за кредитом\~припиняється.\~Права та\~інтереси кредитодавця\~в охоронних\~правовідносинах забезпечуються\~частиною другою\~статті 625\~ЦК України,\~яка регламентує\~наслідки прострочення\~виконання грошового\~зобов`язання. Вказаний вище висновок також підтримано і у Постанові Велиткої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, провадження № 12-16гс22. Отже, відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону, нараховані на суму боргу три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Як вбачається з постанови Велкої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 р. у справі 127/15672/16-ц на яку посилається безпосередньо позивач у позові, щодо застосування судом норм матеріального права про стягнення відсотків річних за прострочення повернення боргу та інфляційних втрат , то суд констатує , що обставини вище зазначеної справи та справи яка розглядаєтья судом 308/7870/20 не є ідентичними. У справі 127/15672/16-ц зазначено, що правовий аналіз положень статей\~\~526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу,\~за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати\~\~Верховного Суду від\~4 липня 2018 року\~у справі №\~310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Таким чином, з ухваленням рішення у справі про стягнення боргу у 2009 році зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 21 квітня 2015 року\~(дата останнього платежу з погашення боргу).\~\~Відтак, кредитор має право на отримання\~сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за\~\~увесь час прострочення до 21 квітня 2015 року. Разом з тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто, \~позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Щодо визначення подібності правовідносин, то суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду у справах від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року, провадження № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими. Як вбачається зі змісту постанови від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, провадження № 61-32171сво18, зазначив, що конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні, не має права на нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки, вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Подібні правові висновки викладені також і у постановах Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у справі № 727/4474/17, провадження № 61-13338св20, від 23 жовтня 2021 року у справі № 545/746/20, провадження № 61-18895св20, від 05 серпня 2022 року у справі № 757/63074/19-ц, провадження № 61-17638св21. Суд при розгляді даної справи не вбачає підстав для відступу від них. Пунктом 1\~статті 1 Закону України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19», який набрав чинності 04 липня\~2020 року та яким внесено зміни до\~розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України\~та доповнено пунктом 15 такого змісту: «У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення». Так, у своєму Рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/1999 Конституційний Суд України наголосив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів; перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). Таким чином, за загальновизнаним принципом права , закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій\~статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзаци перший та другий пункту 2 мотивувальної частини). Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі, відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (абзац другий пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп/1997). Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша\~статті 58 Конституції України). Як вбачається з вказаних вище рішень , Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої\~статті 58 Конституції України\~про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. Але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті (абзаци третій, четвертий пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від\~09 лютого 1999 року № 1-рп/1999). Так, Законом України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19»\~скасовано цивільну відповідальність (щодо сплати неустойки, штрафу, пені) за прострочення грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем) на період дії карантину або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину, тобто передбачено правило зворотної дії в часі положень цього\~Закону\~до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, щодо ненарахування штрафних санкцій під час дії карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відповідно до\~статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, із\~\~22 травня 2020 року до 31 липня 2020 року на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого\~постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відповідно до\~статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 01 серпня 2020 року до 31 грудня\~2020 року на території України карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого\~постановами Кабінету Міністрів України\~від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»\~та\~від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постановах від 16 грудня\~2021 року у справі № 922/4076/20 та 25 жовтня 2022 року у справі № 916/183/22 та від 05 травня 2023 року у справі № 756/7895/21. Станом на дату звернення з позовом до суду карантин встановлений на всій території України не було завершено. Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує,, зокрема, чи оскаржувати постанову суду апеляційної інстанції в апеляційному порядку та в яких межах. А отже, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі №\~\~552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63)). та від 01 квітня 2020 р. у справі № 520/13067/17. Надаючи оцінку розміру заборгованості нарахованої позвачем на підставі ст. 625 ЦК України внаслідок невиконання рішення суду про звернення стягнення суд виходить з наступного. Суд констатує , що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 22.04.2016 р. заборгованість за кредитним договором № 29/7-07 від 15.03.2007 року, станом на 01.10.2013 складає 846733,72 грн.: за кредитом - 500000,00 грн.; по відсотках - 311860,61 грн., пеня 34873.11 грн. Звертаючись з вимогою про стягнення заборгованості в сумі 680.233.72 грн. позивач не надав обгрунтованого розрахунку та підстав виникнення саме такої заборгованості у відповідача [PERSON] . При цьому, суд констатує, що позичальник [PERSON] отримав за кредитом грошові кошти в сумі 500\~000 грн. , що підтверджено матеріалами справи та не заперечується учасниками справи. З урахуванням наведеного вище, вимога про стягнення суми 680233.72 грн. , як заборгованість по кредитному договору не підлягає до задоволення. Разом з тим, позивач нарахував заборгованість за ч. 2 ст. 625 ЦК України на загальну суму 1612996.52 грн. (645\~078.37 грн. заборгованість з оплати, 19 % річних по ст. 625 ЦК України за тілом кредиту, 63\~962.77 грн. заборгованість з оплати 3 % річних на суму заборгованості за відсотками та пенею; 541\~000.00 грн. заборгованість інфляційних витрат на суму тіла згідно рішення суду; 362\~955.39 грн. заборгованість інфляційних втрат ст. 625 ЦК України на суму відсотків і пені) у період 01.10.2013 р. по червень 2020 р. посилаючись на рішення суду від 22.04.2016 р, . яке набрало законної сили 04.09.2018 р. тобто , за період який не охоплюється вказаним вище рішенням. суду . Вказане також стосується обрахунку відсотків річних , а саме 19 річних на підставі п. 6.5 кредитного договору та суму нарахованих виходячи з розрахунку 3 % річних. Так, приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити. У частині третій статті 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону. Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. У звязку з наведеним, сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх. Зазначене вище, не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд (пункт 107 цієї постанови). Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05.04.2023року у справі №910/4518/16 звернула увагу на те, що для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Пред`явлення кредитором до позичальника вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для нарахування процентів за підвищеною ставкою, передбаченою договором, з посиланням на ст. 625 ЦК України, оскільки такі проценти є підвищеними процентами основного зобов`язання, фактично - договірні проценти за "неправомірне користування". Натомість основне зобов`язання з нарахування будь-яких договірних процентів припиняється саме пред`явленням кредитором до позичальника вимоги про дострокове погашення кредиту. Саме такий висновок міститься у Постанові КГС Верховного Суду від 15.06.2023 № 908/2187/21. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується учасниками справи те, що рішення суду про стягнення заборгованості з позичальника [PERSON] на підставі кредитного договору відсутнє . Суд констатує, що вказані вимоги виникли на підставі договору, а не рішення суду. З вимогами про стягнення заборгованості за тілом позики позивач до суду не звертався, не довів саме зазначений у позові розмір заборгованості за невиконання суми боргу в сумі ціни позову, внаслідок чого, суд не знаходить підстав для задоволення похідної вимоги та застосовує у спірних правовідносинах висновок Обєднаної Палати КЦС Верховного Суду від 13 березня 2023 року № 554/9126/20 і враховує, що пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто, складається ситуація коли : зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає, по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому , кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2022 року в справі № 285/3536/20). З урахуванням наведеного вище, суд не погоджується з доводами позивача та його представника, що рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки внаслідок невиконання заборгованості на підставі кредитного договору є підставою для стягнення боргу за тілом, відсотків річних внаслідок прострочення грошового зобов`язання та інфляційних втрат на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Щодо строків\~позовної давності. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний\~законом\~інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний\~законом\~інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51), від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (пункт 28), від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (пункт 57), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 129). Враховуючи безпідставність позовних вимог внаслідок їх необгрунтованості суд не вбачає підстав для надання оцінки пропуску строків позовної давності звернення до суду. Розумність характерна, як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16ц). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша\~статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відповідно до\~статті 20 ЦК України\~право на захист особа здійснює на свій розсуд. Тлумачення\~статті 20 ЦК України, з урахуванням принципу розумності свідчить, що здійснення права на захист на власний розсуд означає, що управнений суб`єкт: має можливість вибору типу поведінки - реалізовувати чи не реалізовувати своє право на захист; у випадку, якщо буде обрана реалізація права на захист - має можливість вибору форми захисту, тобто звернутися до юрисдикційного (судового чи іншого) чи неюрисдикційного захисту суб`єктивного цивільного права чи законного інтересу, а також можливість поєднання цих форм захисту; самостійно обрати спосіб захисту в межах тієї чи іншої форми захисту, а також визначає доцільність поєднання способів захисту чи заміну одного способу захисту іншим. Водночас, така свобода захисту «на власний розсуд» має і зворотну сторону - обрання однієї форми чи певного засобу захисту жодним чином не перешкоджає настанню обставин, які можуть тим чи іншим чином нівелювати корисний ефект від звернення до іншої форми чи способу захисту. Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати\~обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, §23,ЄСПЛ,від 18липня 2006 року). Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову внаслідок його необгрунтованості. Відповідно до\~статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати по сплат судового збору слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed