Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

В квітні 2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом, де просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами та на частину земельної ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Судові витрати покласти на відповідача. (а.с. 2-7). 16 серпня 2021 року відповідач за первісним позовом [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] , третя особа Дніпровська районна державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності в порядку поділу сумісно нажитого майна та про визнання права власності в порядку спадкування за законом, в якій, згідно позовних вимог просила суд встановити факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Визнати за [PERSON] у порядку поділу сумісно нажитого майна право власності на 1/2 житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] та на 1/2 земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] у порядку спадкування за законом за [PERSON] право власності на 1/4 житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , на 1/4 земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] та на 1/6 квартири за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 78-90). Представник позивача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні, первісні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Надала відзив на зустрічну позовну заяву, згідно яких заперечувала щодо задоволення зустрічних позовних вимог. (а.с. 116-120) та відповідь на відзив (а.с.100-103). Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні підтримав зустрічні позовні вимоги у повному обсязі, заперечували щодо задоволення первісних позовних вимог, зокрема посилаючись на письмовий відзив (а.с.37-45) та відповідь на відзив (а.с. 171-179). Інші учасники в судове засідання не з`явились. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення первісного позову та часткового задоволення зустрічного позову. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що [INFO] помер [PERSON] , про що 14 травня 2020 року було складено відповідний актовий запис № 1330, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] , видане 14.05.2020 Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Після його смерті відкрилась спадщина, згідно ст. 1220 ЦК України. До складу спадщини, у відповідності до ст. 1218 ЦК України ввійшли всі права та обов`язки [PERSON] , що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а саме майнові права на майно, яке належало йому на праві власності, зокрема наступне майно: Житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами (реєстраційний номер майна: 13439425), розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 73,0 кв.м., житловою площею 30,9 кв.м. Земельна ділянка, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформаційної довідки №219373599 від 06.08.2020 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, державну реєстрацію права власності на вищезазначений житловий будинок було здійснено 29.12.2005 року на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 29.12.2005 року, видне виконавчим комітетом Підгородненської міської ради. Судом встановлено, що за життя [PERSON] заповіту як розпорядження на випадок своєї смерті не склав, у відповідності до ч. 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають спадкоємці за законом. Відповідно до статті 1258 ЦК України, - спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Стаття 1261 ЦК України визначає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Позивач, [PERSON] , є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , яке видане 27.07.1987 року. З огляду на що, відповідно до чинного законодавства позивачка є спадкоємицею першої черги. Також, судом встановлено, що на час придбання вищезазначеного майна [PERSON] був неодружений, оскільки шлюб із [PERSON] був припинений 05 травня 2003 року. Окрім того, на час смерті спадкодавець перебував у шлюбі із громадянкою України [PERSON] , вбачається, що відповідачка та позивачка є спадкоємицями першої черги у порядку спадкування за законом. Відповідно до статті 1267 Цивільного кодексу України - частки у спадщині кожного спадкоємців за законом є рівними. Отже, [PERSON] , як спадкоємиця за законом першої черги має право на отримання 1/2 частини від спадкової маси, що залишилась після смерті її батька. Статті 1269, 1270 ЦК України передбачають, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Так, скориставшись своїм правом у встановлений законодавством строк, позивачкою було подано до компетентних органів заяву про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті її батька, [PERSON] . Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №61147758 від 31.07.2020 вбачається, що спадкова справа була зареєстрована у Дніпровській районній державній нотаріальній конторі за номером у спадковому реєстрі 66162145. 02 квітня 2021 року [PERSON] звернулась до Дніпровської районної державної нотаріальної контори із відповідною заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом після [PERSON] , який помер [INFO] . Проте, в отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька позивачці було відмовлено. У Постанові про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 02 квітня 2021 року державним нотаріусом Дніпровської районної державної нотаріальної контори, Корбусєвою Л.В. було вирішено відмовити [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки у спадкоємиці відсутні документи, що встановлюють право власності на спадкове майно спадкодавця. Стаття 1225 ЦК України - право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Отже, суд встановив, що [PERSON] , як спадкоємиця за законом першої черги не може реалізувати своє законне право на отримання належної їй частини спадкового майна, що залишилось після смерті її батька, [PERSON] . Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Враховуючи те, що окрім доньки спадкодавця (позивачки) до першої черги спадкоємців входить дружина померлого, ураховуючи норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про наявність правових підстав щодо визнання за позивачем право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами та на 1/2 частину земельної ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , тобто задоволення первісних позовних вимог. Щодо зустрічних позовних вимог судом встановлено наступне, що померлий спадкодавець [PERSON] перебував в офіційному шлюбі із матір`ю відповідачки за зустрічним позовом, [PERSON] до 05 травня 2003 року. В свою чергу, шлюб між [PERSON] та спадкодавцем був укладений у 2010 році, про що свідчить свідоцтво про шлюб від 26.03.2010 року. Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 19 березня 2020 року по справі № 303/2865/17 - належними та допустимими доказами проживання чоловіка та інки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Верховний суд наголосив, що факт спільного проживання, сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. [PERSON] надала суду копію свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , із якого убачається що вона уклала шлюб із [PERSON] 26 березня 2010 року. (а.с. 54) Однак, позивачка за зустрічним позовом не надала суду належного доказу, щодо факту ведення спільного господарства, спільного бюджету, наявність взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю у період набуття [PERSON] станом на 2005 рік права власності на домоволодіння та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до статті 74 СК України, - якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц зазначено, що особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності". Верховний Суд у постанові 3О червня 2021 року від у справі № 678/688/17 розтлумачив норми статті 60 СК України: «Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення, за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя. Отже, за правилом статті 60 СК України будинок та земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] належне померлому [PERSON] , не може вважатись спільно нажитим із [PERSON] майном. Таким чином, відсутні правові підстави для визнання права власності за [PERSON] у порядку поділу сумісно нажитого майна на 1/2 житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Проте, це майно: як будинок так і земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] належне померлому [PERSON] вважаються спадковим майном та підлягають розподілу між спадкоємцями у відповідності до положень Книги шостої ЦК України. Згідно до положень статті 1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. За змістом ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). За правилом частини 1 статті 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно до частини 3 статті 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1258 ЦК України визначено черговість спадкування за законом. Так, відповідно до вказаної статті, - спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу, У першу чергу право на спадкування за законом у визначенні статті 1261 ЦК України мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Отже, спадкове майно домоволодіння та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] які належали померлому [PERSON] , слід розділити порівну між спадкоємцями [PERSON] та [PERSON] по частині за кожною. Щодо позовної вимоги [PERSON] за зустрічним позовом про визнання права власності у порядку спадкування на частину квартири за адресою: [ADDRESS] , що належала [PERSON] суд дійшов наступного. Правовстановлюючих документів на вказану квартиру сторонами суду не надано. В матеріалах справи міститься відповідь КП «Дніпровське міське Бюро технічної інвентаризації» (а.с. 185) про те, що право власності на цю квартиру спадкодавець набув у 1994 році, тобто у період попереднього шлюбу із [PERSON] . Дана квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» на трьох осіб, а саме на [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України - майно, набуте подружжям за час І залежить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Із матеріалів спадкової справи після смерті [PERSON] (а.с. 133-155) вбачається що [PERSON] звернулась тільки із заявою про прийняття спадщини, а із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину вона не зверталась, а відповідно, і не отримувала постанови нотаріуса про відмову у видачі їй свідоцтва про право на цю частину спадщини. Оскільки, правовстановлюючих документів на квартиру сторонами не було надано, а також через те, що відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] не надала доказів звернення до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на вказане спадкове майно (частину квартири), тобто доказів врегулювання спору у досудовому порядку, а тому суд відмовляє [PERSON] у задоволенні позовних вимог у цій частині. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Тому понесені позивачами витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду з вказаним позовом підлягають стягненню з відповідачів. На підставі\~вищевикладеного та\~

Outcome: partial