Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-05 00:00:00

4 липня 2023 року [PERSON] звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області із вищевказаною заявою, в якій просила суд видати обмежувальний припис яким вжити наступні заходи тимчасового обмеження прав [PERSON] та покладення на нього обов?язків : заборонити [PERSON] перебувати в місці проживання її, як постраждалої особи за адресою : [ADDRESS] , строком на 6 місяців ; заборонити [PERSON] наближатися на відстань менше 300 м до місця проживання її, як постраждалої особи за вказаною вище адресою, строком на 6 місяців ; заборонити [PERSON] вести телефонні переговори з нею, як постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв?язку особисто і через третіх осіб, строком на 6 місяців ; заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати її, як постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею строком на 6 місяців, мотивуючи це тим, що з кривдником [PERSON] вона перебуває в офіційному шлюбі з 27.06.2018 р., цивільна справа про розірвання якого на сьогодні перебуває в провадженні Київського райсуду м. Одеси. Заявниця стверджує, що після чергової сварки між ними, вона постійно потерпає від психологічного насильства з боку [PERSON] на протязі кількох місяців, а поведінка її чоловіка негативно впливає на її здоров?я, в тому числі психічне та працездатність. Після щоденних скандалів, сварок, образ та погроз з боку [PERSON] , вона не може належним чином виконувати свої професійні обов?язки, оскільки останній не контролює свої дії та вчинки, з приводу чого, вона неодноразово зверталася за захистом до право\-охоронних органів, починаючи з 2023 року, проте, це не дало жодного результату, так як [PERSON] не змінив своєї протиправної поведінки щодо неї, незважаючи на те, що йому виносились офіційні попередження про недопустимість вчинення домашнього насильства відносно неї. Так, 28.06.2023 р та 30.06.2023 р., [PERSON] вчинив чергове домашнє насильство в сім`ї відносно неї, ображаючи її нецензурною лайкою та погрожуючи побиттям, у зв?язку з чим, вона була змушена викликати працівників поліції, які прийняли її заяви, однак протиправне ставлення її чоловіка до неї навіть після цього не змінилося. В судовому засіданні заявниця повністю підтримала свою заяву про видачу обмежувального припису та просила її задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви про видачу обмежувального припису, вважаючи підстави та обставини, викладені заявницею у своїй заяві наклепом та брехнею, так як ніяких погроз, а тим більше домашнього насильства по відношенню до заявниці не скоював та не вчиняв, а його поведінка та словесні нецензурні образи в SMS-повідомленнях на телефон заявниці були направлені на примирення подружжя, в будинку якої знаходяться його особисті речі. Однак, після подачі заявницею даного позову та позову про розірвання шлюбу до Київського райсуду м. Одеси, він примиритись з нею не бажає. Заслухавши думку учасників процесу та дослідивши матеріали заяви, суд дійшов наступних висновків. У статті 3 Конституції України зазначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 27 Конституції України встановлено, що кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Відповідно до ст. 350-1 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства. У разі, якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Згідно з ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана: зокрема, п. 1) особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». У ст. 350-3 ЦПК України визначено, що заінтересованими особами у справах про видачу обмежувального припису є особи, стосовно яких подано заяву про видачу обмежувального припису, а також інші фізичні особи, прав та інтересів яких стосується заява про видачу обмежувального припису, а також органи державної влади та органи місцевого самоврядування у межах їх компетенції. Згідно ст. 350-4 ЦПК України в заяві про видачу обмежувального припису мають бути зазначені, зокрема, п. 3) обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Згідно ст. 350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (ратифікована Україною 27.02.1991 р., дата набуття чинності для України 27.09.1991 р.) визначено, що «в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини». Положеннями статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Згідно вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Такі докази мають відповідати критеріям достатності, допустимості, належності і достовірності, визначених ст. 77-80 ЦПК України. Нормами статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як визначено п.п. 3,6,7,8,14,17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Враховуючи викладені вище обставини справи, а також зазначені положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених в КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Статтею 21 Закону передбачено - постраждала особа має право, зокрема, на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства. Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону - до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Приписами частин 2,3,4 статті 26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього певних обов`язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи). Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Згідно ч.ч. 1,2 ст. 350-6 ЦПК України суд, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» або Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків», на строк від одного до шести місяців. В свою чергу, як унормовано ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Крім того, згідно зі ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч.ч. 1,5,6,7 ст. 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE", № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Частиною 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Судом встановлено і підтверджено сторонами, що вони перебувають в офіційному шлюбі з 27.06.2018 р., що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 27.06.2018 р. і на даний час, справа про розірвання шлюбу між ними перебуває на розгляді в Київському райсуді м. Одеси (а.с. 10). В судовому засіданні заявниця показала суду, що після чергових сварок з [PERSON] , які він влаштовує як особисто, так і телефонуючи їй з невідомих номерів, так як його номери вона заблокувала, вона постійно потерпає від психологічного насильства з боку [PERSON] на протязі кількох місяців, що полягає в постійних погрозах телефоном та в SMS-повідомленнях, що негативно впливає на стан її здоров?я, в тому числі психічне та працездатність. Вона побоюється виходити зі свого будинку за адресою : [ADDRESS] , який належить їй на праві власності, та в якому до вищевказаних подій вони проживали разом з кривдником. Після щоденних скандалів, сварок, образ та погроз з боку [PERSON] , вона не може належним чином виконувати свої професійні обов?язки, оскільки останній не контролює свої дії та вчинки, з приводу чого, вона неодноразово зверталася за захистом до право\-охоронних органів, починаючи з 2023 року, проте, це не дало жодного результату, так як [PERSON] не змінив своєї протиправної поведінки щодо неї, незважаючи на те, що йому виносились офіційні попередження про недопустимість вчинення домашнього насильства відносно неї. Так, 28.06.2023 р та 30.06.2023 р., [PERSON] вчинив чергове домашнє насильство в сім`ї відносно неї, ображаючи її нецензурною лайкою та погрожуючи побиттям, у зв?язку з чим, вона була змушена викликати працівників поліції, які прийняли її заяви, однак протиправне ставлення її чоловіка до неї навіть після цього не змінилося, так як він продовжував погрози побиттям, лайки, телефонуючи їй в денний та нічний час доби з різних невідомих телефонів Погрози та нецензурна лайка на її адресу були припинені з боку [PERSON] лише після подачі нею даної заяви до суду (а.с. 11-13,15-42). Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні заперечуючи проти задоволення заяви своєї дружини [PERSON] , пояснив, що лише намагався зберегти сім?ю та примиритися з дружиною запобігаючи їхньому розлученню та дійсно висловлювався нецензурною лайкою на адресу заявниці в телефонному режимі, адже кохає її і хоче, щоб вони були разом. Однак, на сьогодні його ставлення до заявниці змінилось і він більше не буде погрожувати заявниці. Таким чином, з огляду на пояснення заявниці та документально підтверджених фактів погроз та нецензурної лайки на її адресу з боку кривдника [PERSON] , судом встановлено, що заявниця є особою, яка систематично зазнає домашнього насильства психологічного характеру, від свого чоловіка [PERSON] , який в даному випадку, з огляду на приписи вищевказаних норм Закону та практики ЄСПЛ - є кривдником заявниці і на сьогодні наявні ризики систематичного продовження застосування подібного насильства з боку останнього по відношенню до заявниці, яка потерпає від протиправних насильницьких дій [PERSON] , що підтверджується вищевказаними доказами, а тому суд розцінює його правову позицію з приводу непричетності до домашнього насильства та відсутністю з його боку погроз на адресу заявниці, як обраний ним хибний спосіб захисту. Підсумовуючи викладене, оцінивши всі докази у сукупності та в їх взаємозв`язку між собою, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] є обґрунтованою, обставини, викладені у заяві знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та підтверджені належними документальним доказами, і тому підлягає задоволенню у спосіб, який просить заявниця, у зв?язку з чим існує необхідність в ухваленні судового рішення про видачу обмежувального припису, шляхом встановлення заходів тимчасового обмеження прав кривдника [PERSON] та покладенням на нього обов?язків, передбачених ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Частиною 2 статті 350-8 ЦПК України визначено, що про видачу або продовження обмежувального припису суд не пізніше наступного дня з дня ухвалення рішення повідомляє уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) заявника для взяття особи, стосовно якої видано або продовжено обмежувальний припис, на профілактичний облік, а також районні, районні у містах Києві і Севастополі державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад за місцем проживання (перебування) заявника. Відповідно до приписів п. 10 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду.

Outcome: approved