Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Трун О.В. звернулася до Добропільського міськрайонного суду Донецької області із позовом до відповідача ТОВ «Краснолиманське» про стягнення заборгованості по заробітній платі. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач в період з 08.10.2018 року по 02.12.2020 року працював у ТОВ «Краснолиманське». 02.12.2020 року позивач [PERSON] був звільнений за власним бажанням. Однак, з моменту звільнення до подачі позовної заяви до суду, з позивачем не проведений розрахунок заборгованості з заробітної плати. Позивач в день звільнення, перебував на підприємстві, отримав трудову книжку, однак остаточного розрахунку заборгованості із заробітної плати проведено не було. Враховуючи наведене, посилаючись на вимоги ст. ст. 115, 116 КЗпП України, позивач просить стягнути заборгованість по заробітній платі за період з 08.10.2018 року по 02.12.2020 року. Відповідно до розпорядження керівника апарату Добропільського міськрайонного суду Донецької області №136 від 01.05.2023 року, було здійснено повторний автоматичний розподіл судової справи №227/757/23, у зв`язку із відрядженням судді Хоменко Д.Є. до іншого суду терміном на один рік. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 01.05.2023 року головуючим суддею по справі призначено Любчик В.М. Ухвалою судді від 04.05.2023 року дану справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, а також повторно витребувано у ТОВ «Краснолиманське» відомості про розмір заборгованості по заробітній платі [PERSON] . Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, але від адвоката Трун О.В. надійшла заява про розгляд справи без їх участі. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Представник відповідача також не з`явився в судове засідання, про місце, день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, просив розглянути справу по суті відповідно до норм чинного законодавства. Відзив на позовну заяву на адресу суду від представника відповідача не надходив. Представник відповідача також долучив довідку про наявну заборгованість з заробітної плати перед позивачем. Беручи до уваги, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, надавши оцінку доводам та запереченням сторін в сукупності з наданими письмовими доказами та положеннями законодавчих актів, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що позивач з 08.10.2018 року по 02.12.2020 року перебував у трудових відносинах з відповідачем та 02.12.2020 року його звільнено з підприємства за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, відповідно до наказу № 336к, що підтверджується долученою до матеріалів справи копією трудової книжки серії [NUMBER] . Згідно наданої представником відповідача довідки №79 від 02.05.2023 року, сума заборгованості із заробітної плати [PERSON] на дату складання довідки становить 98342,57 грн. Сума заборгованості зазначена після утримань всіх обов`язкових податків та зборів. За приписами ст. 47 КЗпП України (в редакції, що діяла станом на день звільнення позивача) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені вст.116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України (в редакції, що діяла станом на день звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Стаття 233 КЗпП України (в редакції, що діяла до 19.07.2022 року) передбачала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. З 19.07.2022 року набрали чинності зміни внесені в КЗпП України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» N 2352-IX від 01.07.2022 року. Відповідно до ст.233 КЗпП (в редакції, що діє після 19.07.2022 року), працівник із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать йому при звільненні, має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Редакція вказаної частини набрала чинності 19.07.2022 року. Таким чином, починаючи з 19.07.2022 року, у КЗпП України відсутня норма, яка передбачає право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, у разі порушення законодавства про оплату праці, без обмеження будь-яким строком. Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року № 2352-IX не передбачають особливої дії норм права для зміненої ним частини другої статті 233 КЗпП України, не містять жодних застережень щодо застосування цього закону, а тому він застосовується за загальними правилами дії у часі, у просторі та на коло осіб. Стаття 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта. Враховуючи наведене, а також те, що позивач був звільнений в 2020 році та мав право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, суд вважає, що норми ст.233 КЗпП України (в редакції, що діє після 19.07.2022 року) не розповсюджуються на нього. Таким чином, суд вважає, що позивач своєчасно звернувся до суду з вказаним позовом і строки звернення до суду за цим позовом ним не порушені. Враховуючи наведене, законодавчі приписи та встановлені обставини спірних правовідносин, суд приходить до висновку про те, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що станом на дату розгляду справи 11.07.2023р. відповідач має перед позивачем заборгованість із заробітної плати в сумі 98342,57 грн. і тому вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до Закону України «Про судовий збір», станом на день звернення позивача до суду, за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою підлягав сплаті судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1073,60 грн.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (13420,00 грн.). Таким чином за подання цього позову до суду позивач повинен був сплатити судовий збір в розмірі 1073,60 грн., але відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору позивач звільнений. Враховуючи наведене та правила ст. 141 ЦПК України, сума судового збору в розмірі 1073,60 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, підлягає негайному виконанню. Враховуючи наведене, суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення суду в частини стягнення заробітної плати за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved