Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та зміну способу стягнення аліментів. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що з 12.06.2010 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22.04.2016. У даному шлюбі у сторін народилась дитина [PERSON] , [INFO] . Згідно з рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09.02.2017 з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , стягуються аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 500 грн щомісячно, з подальшою індексацією розміру аліментів. Позивач зазначила, що неповнолітній син постійно проживає разом з нею. Позивач самостійно матеріально забезпечує, доглядає та виховує дитину, а також виконує усі інші покладені на неї законом обов`язки. Водночас відповідач в добровільному порядку не виконує свій обов`язок щодо утримання та виховання неповнолітнього сина, не спілкується з ним, не цікавиться його життям, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не цікавиться її навчанням та успіхами в школі. Також відповідач не дарує жодних подарунків дитині, не вітає її з днем народження. Після неодноразових спроб позивача зв`язатися з відповідачем, останній змінив засоби зв`язку та видалився із соціальних мереж, фактично обмеживши можливість будь-якого контакту з ним. Указане свідчить про те, що відповідач свідомо самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Також позивач зазначила, що з урахуванням збільшення розміру прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, швидкими темпами зростання цін, значного зростання витрат на оздоровлення, харчування, лікування та утримання дитини, попередньо визначений судом розмір аліментів є недостатнім для забезпечення усіх потреб дитини. За таких підстав позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , а також змінити спосіб стягнення аліментів, які стягуються з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з твердої грошової суми у розмірі 500 грн щомісячно на 1/4 частку від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. 10.03.2023 витребувано від Міністерства соціальної політики України відомості з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб відносно [PERSON] . 07.04.2023 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 04.05.2023, наданий учасникам справи строк для подання заяв по суті справи та зобов`язано орган опіки і піклування надати письмовий висновок щодо розв`язання спору. 04.05.2023 підготовче засідання відкладено на 31.05.2023 у зв`язку з неявкою усіх часників справи. 31.05.2023 без виходу до нарадчої кімнати усною ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 26.06.2023. У судовому засіданні 26.06.2023 позивач [PERSON] та її представник Братівник І.В. позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, та просили позов задовольнити повністю. Позивач пояснила, що впродовж останніх 8 років не бачилась з відповідачем. Син востаннє бачив батька ще у віці 5 років. Станом на даний час у позивача нова сім`я, інший чоловік та спільна з ним дитина. Чоловік позивача має намір усиновити сина сторін, а останній виявляє бажання бути усиновленим. Вказала, що відповідач не виконує свій обов`язок щодо утримання та виховання неповнолітнього сина, не спілкується з дитиною, не цікавиться її життям. Після неодноразових спроб позивача зв`язатися з відповідачем, останній змінив всі відомі засоби зв`язку та видалився із соціальних мережах. У судове засідання 26.06.2023 уповноважений представник третьої особи Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради не з`явився. Подав до суду заяву про здійснення розгляду справи без його участі. У судове засідання 26.06.2023 відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про дату, час і місце цього судового засідання шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, не з`явився. Правом подання відзиву відповідач не скористався. Заяви чи клопотання на день розгляду справи від відповідача до суду не надходили. Ураховуючи наявність усіх умов, визначених ст. 280 ЦПК України, суд прийшов до переконання про можливість здійснення заочного розгляду даної справи та ухвалення за наслідками її розгляду заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замініють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Суд встановив, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22.04.2016 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний (а.с. 5). У даному шлюбі у сторін народилась дитина [PERSON] , [INFO] . Указане підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 6). З копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , 22.11.2016 зареєстрували шлюб, про що Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного Територіального управління юстиції у Тернопільській області складений актовий запис № 2102. Після державної реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] (а.с. 7). В обґрунтування позовних вимог позивач покликалась на те, що відповідач в добровільному порядку не виконує свій обов`язок щодо утримання та виховання неповнолітнього сина, не спілкується з ним, не цікавиться його життям, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не цікавиться її навчанням та успіхами в школі, не дарує жодних подарунків дитині, не вітає її з днем народження. Так, з довідки Тернопільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 26 імені Дмитра Заплітного Тернопільської міської ради Тернопільської області (а.с. 10) та доповідної записки класного керівника від 21.02.2023 (а.с. 11) вбачається, що [PERSON] навчається у вказаній школі, а саме у 6-А класі. Батько дитини [PERSON] не з`являвся у навчальному закладі, не телефонував та не цікавився станом навчання дитини. Натомість матір [PERSON] відвідує батьківські збори та цікавиться класним життям дитини. Також позивач самостійно матеріально забезпечує, доглядає та виховує дитину, виконує усі інші покладені на неї законом обов`язки. Відповідач докази на спростування таких обставин суду не надав. Указані обставини дають суду підстави дійти висновку про те, що на даний час саме позивач забезпечує усі необхідні умови для проживання, виховання та навчання неповнолітньої дитини [PERSON] . З висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Тернопільської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 529 від 17.05.2023, вбачається, що орган опіки та піклування з метою захисту інтересів дитини вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 59, 60). Так, працівниками органу опіки та піклування встановлено, що за час навчання дитини у Тернопільській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 26 імені Дмитра Заплітного Тернопільської міської ради Тернопільської області відповідач не з`являвся у навчальному закладі, не телефонував та не цікавився станом навчання дитини. Крім цього, на засіданні комісії з питань захисту прав дитини неповнолітній [PERSON] зазначив, що він проживає спільно з матір`ю, а батько не виходить з ним на зв`язок більше 7 років та не приймає жодної участі у його житті. Так само в матеріалах справи відсутні будь-які пояснення чи заперечення відповідача щодо позбавлення його батьківських прав. Також суд враховує те, що відповідач, будучи неодноразово своєчасно та належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судові засідання не з`являвся, заперечень щодо доводів позивача не висловив, а також не надав докази на спростування обставин, викладених у позові. Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Такий обов`язок батьків передбачений і ч. 2 ст. 150 СК України. Статтею 9 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Частиною 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09, рішення від 17.07.2015) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Таким чином суд констатує безумовне право батька на виховання дитини, однак вважає, що у даному випадку неможливо надати перевагу саме цьому праву, оскільки воно суперечить інтересам дитини, які мають першочергове значення при вирішенні справи. Суд вважає, що позивач належними, допустимими та достатніми доказами довела, що відповідач не проявляє батьківської турботи та любові по відношенню до своєї дитини [PERSON] , не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не забезпечує дитину необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, а також не спілкується з дитиною взагалі і, зокрема, в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. За таких підстав суд доходить висновку, що [PERSON] свідомо та умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню неповнолітньої дитини [PERSON] , а тому позов в цій частині є обґрунтованим, доведеним, а відтак таким, що підлягає задоволенню. При цьому суд зазначає, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Указана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29.09.2021 у справі № 459/3411/17. Відтак суд доходить висновку, що рішення про позбавлення батьківських прав відповідача відповідає якнайкращим інтересам дитини, не позбавляючи при цьому відповідача можливості за його бажанням піклуватися про дитину. Більше того за правилами ст. 169 СК України позбавлені батьківських прав батьки вправі звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав за умови зміни своєї поведінки, якщо це буде відповідати інтересам дитини. Щодо позовних вимог в частині зміни способу стягнення аліментів, суд зазначає таке. Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09.02.2017 ухвалено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 500 грн щомісячно, з подальшою індексацією розміру аліментів, починаючи стягнення з 17.10.2016 до досягнення дитиною повноліття (а.с. 8-9). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Так само і положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Правовідносини щодо утримання батьками дитини регулюються главою 15 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Даний обов`язок є рівним для обох батьків і покладається на них, не зважаючи на те, з ким із батьків проживає дитина (ст. 180 СК України). Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Частина 1 ст. 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, враховуючи зміст ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним і може бути змінений за рішенням суду за наявності підстав, визначених вказаною нормою. Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. При цьому у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (зокрема, ст. 182, 183 СК України). З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Такий висновок неодноразово наводив Верховний Суд у своїх постановах, зокрема, від 22.05.2019 у справі № 444/2619/16-ц; від 18.09.2019 у справі №127/12177/17-ц. Щодо підстав для зміни розміру аліментів суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Мінімально необхідний рівень матеріального забезпечення дитини відповідного віку встановлений на законодавчому рівні. Частина 2 ст. 182 СК України визначає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років з 01.01.2023 становить 2833 грн. Так, аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 500 грн щомісячно були визначені судом ще у 2017 році, коли дитині сторін було 7 років. Наразі дитина підросла та для свого інтелектуального та соціального розвитку, а також для забезпечення належних умов проживання та навчання потребує більших витрат, ніж на момент постановлення судового рішення від 09.02.2017. Також суд ураховує, що виходячи з ринкових цін на товари та послуги, яких щоденно потребує дитина сторін, рівень інфляції в країні, розмір раніше визначених на утримання дитини [PERSON] аліментів є недостатнім для забезпечення дитині належного життєвого рівня. Відтак, зважаючи на зміну з часу ухвалення судового рішення від 09.02.2017 мінімально необхідного рівня матеріального забезпечення дитини відповідного віку, на збільшення витрат на утримання дитини сторін, що впливає на майновий стан позивача, а також на рівний обов`язок батьків утримувати дітей, суд вважає, що достатніми та фінансово можливими для відповідача для забезпечення належного рівня життя дитини будуть аліменти в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. При цьому відповідач не скористався правом на подання відзиву та правом бути присутнім у судовому засіданні і надавати пояснення та не надав заперечень щодо позовних вимог та докази на їх спростування. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України). Так, при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатила судовий збір у сумі 1073,60 грн, що підтверджується квитанцією № 32528798800006451064 від 08.03.2023 (а.с. 13). Відтак з урахуванням вказаних норм закону сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Також приймаючи до уваги, що згідно з вимогами Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 1073,60 грн.

Outcome: approved