Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-27 00:00:00

08 травня 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики, у якому просила стягнути з відповідача заборгованість за договорами позики на загальну суму 4403540, 70 грн. Позовні вимоги обґрунтовано наступними обставинами. 14 травня 2015 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого позивачка надала відповідачу у борг грошові кошти у розмірі 10000 дол. США під 10% у місяць до 14 червня 2015 року. Станом на 07 травня 2018 року відповідач грошове зобов`язання за договором позики не виконав. У зв`язку з простроченням виконання зобов`язання на 35 місяців [PERSON] має заборгованість за тілом кредиту 10000 дол. США, а за відсотками 35000 дол. США. 29 травня 2015 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого позивачка надала відповідачу у борг грошові кошти у розмірі 10000 дол. США під 10% у місяць до 30 червня 2015 року. Станом на 07 травня 2018 року відповідач грошове зобов`язання за договором позики не виконав. У зв`язку з простроченням виконання зобов`язання на 35 місяців [PERSON] має заборгованість за тілом кредиту 10000 дол. США, а за відсотками 35000 дол. США. 03 червня 2015 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого позивачка надала відповідачу у борг грошові кошти у розмірі 10000 дол. США під 10% у місяць до 03 липня 2015 року. Станом на 07 травня 2018 року відповідач грошове зобов`язання за договором позики не виконав. У зв`язку з простроченням виконання зобов`язання на 33 місяці [PERSON] має заборгованість за тілом кредиту 10000 дол. США, а за відсотками 33000 дол. США. 15 червня 2015 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого позивачка надала відповідачу у борг грошові кошти у розмірі 8000 дол. США під 10% у місяць до 15 липня 2015 року. Станом на 07 травня 2018 року відповідач грошове зобов`язання за договором позики не виконав. У зв`язку з простроченням виконання зобов`язання на 33 місяці [PERSON] має заборгованість за тілом кредиту 8000 дол. США, а за відсотками 34400 дол. США. Станом на 07 травня 2018 року 1 дол. США по курсу НБУ становить 26,3055 грн., таким чином загальна заборгованість відповідача за договорами позики від 14 травня 2015 року, від 29 травня 2015 року, від 03 червня 2015 року та від 15 червня 2015 року становить 4403540, 70 грн. У зв`язку з тим, що відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання за договором позики щодо повернення коштів, позивачка звернулася до суду з означеним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 08.05.2018 року зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 27 червня 2018 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 13 серпня 2018 року відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду, постановленою на місці у судовому засіданні 07 грудня 2018 року закрито підготовче засідання і призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду, постановленою на місці у судовому засіданні 23 вересня 2020 року відмовлено позивачці у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог. Ухвалою суду від 23 вересня 2020 року відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики. Ухвалою суду від 23 вересня 2020 року за клопотанням представника відповідача призначено по справі судову почеркознавчу експертизу. 01 квітня 2021 року до суду надійшло повідомлення Київського НДІСЕ про залишення без виконання ухвали суду у зв`язку з несплатою вартості експертизи. Ухвалою суду, постановленою на місці у судовому засіданні 22 жовтня 2021 року за клопотання представника відповідача справу направлено повторно для проведення експертизи. 23 вересня 2021 року до суду надійшло повідомлення Київського НДІСЕ про залишення без виконання ухвали суду у зв`язку з несплатою вартості експертизи. Позивач в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином. Представниця позивачки до суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, щодо заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло. Представниця відповідача - адвокат Новікова В.О. надала заяву про відкладення судового засідання у зв`язку з перебуванням у відпустці. Як встановлено судом представник відповідача в попередньо призначене судове засідання також не з`явився. В порядку ст. ст. 178 та 278 ЦПК України право на подачу відзиву не реалізував. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, врахувавши подані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 14 травня 2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позикодавця в борг грошові кошти в сумі 10000 доларів США зі сплатою 10% в місяць до 14 червня 2015 року. Відповідач зобов`язався повернути 11000 доларів США 14 червня 2015 року. Факт отримання відповідачем позики у сумі 10000 доларів США підтверджено розпискою про отримання позики від 14 травня 2015 року. 29 травня 2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позикодавця в борг грошові кошти в сумі 10000 доларів США зі сплатою 10% в місяць до 30 червня 2015 року. Відповідач зобов`язався повернути 11000 доларів США 30 червня 2015 року. Факт отримання відповідачем позики у сумі 10000 доларів США підтверджено розпискою про отримання позики від 29 травня 2015 року. 03 червня 2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позикодавця в борг грошові кошти в сумі 10000 доларів США зі сплатою 10% в місяць до 03 липня 2015 року. Відповідач зобов`язався повернути 11000 доларів США 03 липня 2015 року. Факт отримання відповідачем позики у сумі 10000 доларів США підтверджено розпискою про отримання позики від 03 червня 2015 року. 15 червня 2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позикодавця в борг грошові кошти в сумі 8000 доларів США зі сплатою 10% в місяць до 15 липня 2015 року. Відповідач зобов`язався повернути 8800 доларів. Факт отримання відповідачем позики у сумі 8000 доларів США підтверджено розпискою про отримання позики від 15 червня 2015 року. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 2, ч. 3 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. ЦК України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Системний аналіз наведених положень законодавства дає змогу визначити основні вимоги, дотримання яких при укладанні договору позики дозволяє виявляти справжню правову природу укладеного договору. Так, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш ніж у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору і його умов може бути надано розписку позичальника або інший документ, що засвідчує передачу позичальнику позикодавцем певної грошової суми або певної кількості речей. При цьому, розписка може лише підтверджувати факт укладення договору позики і є необов`язковою. Таким чином, письмовий договір позики та правильно складена письмова розписка позичальника (разом або кожній окремо) є самостійним підтвердженням існування між сторонами правовідносин, пов`язаних із наданням та отриманням у борг коштів. В такому випадку договір позики, крім обов`язкових умов, повинен містити застереження, в якому зазначено, що позикодавець передав, а позичальник прийняв гроші у певній сумі або про те, що сторони підтверджують передання грошових коштів до (під час) підписання договору або інше. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 14 травня 2015 року, 29 травня 2015 року, 03 червня 2015 року та 15 червня 2015 року були укладені договори позики, за умовами яких позивачка передала у власність відповідачу грошові кошти на загальну суму 38000 доларів США, що підтверджується розписками від 14 травня 2015 року, 29 травня 2015 року, 03 червня 2015 року та 15 червня 2015 року відповідно. На підставі, аналізу боргових документів, суд приходить до висновку, що сторони дійшли згоди щодо істотних умов договорів та взяли на себе зобов`язання щодо їх виконання. На підтвердження свого права на пред`явлення вимоги до відповідача про повернення грошових коштів, отриманих у позику, позивачем надано суду розписки, що свідчить про отримання відповідачем грошових коштів в розмірі 38000 дол. США. Уклавши договір позики на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були закріплені. Згідно частини 2 статті 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто, кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання. У ст. 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що після настання строку повернення позики, відповідач свої зобов`язання по поверненню отриманих грошових коштів не виконав, чим порушує права позивача, що стало підставою для звернення до суду. Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦПК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. За договором позики сторони встановили строк дії договору позики від 14 травня 2015 року до 14 червня 2015 року; договору позики від 29 травня 2015 року до 30 червня 2015 року; договору позики від 03 червня 2015 року до 03 липня 2015 року; договору позики від 15 червня 2015 року до 15 липня 2015 року. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В ході розгляду справи судом встановлено факт неналежного виконання відповідачем зобов`язання у встановлений договором строк, у зв`язку з чим сума основного боргу за договорами позики становить 38000, 00 дол. США, що відповідно до курсу НБУ станом на 07 травня 2018 року еквівалентно 999609, 00 грн. (1 дол. США = 26,3055 грн.). При цьому, позивач окрім основної суми боргу за договорами позики також просить стягнути з відповідача відсотки за зобов`язанням. Відповідно до частини першої ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Встановлено, що у договорах позики від 14 травня 2015 року, від 29 травня 2015 року, від 03 червня 2015 року та від 15 червня 2015 року сторони обумовили сплату відсотків у розмірі 10% на місяць. З приведеного позивачем розрахунку, долученого до позову та перевіреного судом, встановлено, що ним розраховано сплату 10% в місяць за кожним з договорів. Однак, такий розрахунок не відповідає вимогам Закону з наступних підстав. Закінчення строку договору, належно виконаного лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Аналогічна правова позиція наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12. Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Вказані висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 та які на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. Установивши, що строки дії договорів позики, на підставі яких позивач нарахував відповідачу проценти за користування кредитними коштами, закінчилися, неправомірним є нарахування 10% щомісячно за межами строку дії договорів. На підставі викладеного, суд самостійно здійснює розрахунок відсотків, належних до сплати відповідачем: за договором позики від 14 травня 2015 року - 10%/ міс. від 10000 дол. США за період з 14 травня 2015 року до 14 червня 2015 року становить 1000 дол. США; за договором позики від 29 травня 2015 року - 10%/ міс. від 10000 дол. США за період з 29 травня 2015 року до 30 червня 2015 року становить 1000 дол. США; за договором позики від 03 червня 2015 року - 10%/ міс. від 10000 дол. США за період з 03 червня 2015 року до 03 липня 2015 року становить 1000 дол. США; за договором позики від 15 червня 2015 року - 10%/ міс. від 8000 дол. США за період з 15 червня 2015 року до 15 липня 2015 року становить 800 дол. США; Отже, загальна суму відсотків за договорами позики, які підлягають стягненню з відповідача становить 3800 дол. США, що відповідно до курсу НБУ станом на 07 травня 2018 року еквівалентно 99960, 90 грн. (1 дол. США = 26, 3055 грн.). Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] свої зобов`язання за договорами позики від не виконав та суму боргу в строк не повернув. Відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Враховуючи викладене, оскільки судом було встановлено, що 14 травня 2015 року, 29 травня 2015 року, 03 червня 2015 року та 15 червня 2015 року між сторонами було укладено договори позики, умови яких позивачем були виконані, шляхом надання відповідачу грошових коштів, останній взяті на себе за договорами не виконує, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, та стягнення з відповідача на користь позивачки суми основного боргу за договорами позики 999609, 00 грн. та відсотків у розмірі 99960, 90 грн., а всього 1099569, 90 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 2199, 87 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial