Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даною позовною заявою, в обґрунтування своїх позовних вимог зазначила наступне. Домоволодіння [ADDRESS] належать [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу будинку від 09 листопада 2022 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Руденко В.А., номер в реєстрі 994, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 48386434, що підтверджується доданими до матеріалів справи належним чином завіреними копіями документів. Під час укладання договору продавець, [PERSON] надала довідку про зареєстрованих в житловому будинку осіб, членів її родини: батька [PERSON] [INFO] , матері [PERSON] [INFO] , сестри [PERSON] [INFO] . Відповідачі в будинку не мешкали з 2016 року, продавець запевнила, що на ім`я покупця [PERSON] на протязі тижня відповідачі нотаріально посвідчать довіреність для зняття їх з реєстраційного обліку. З 2020 року відповідачі в будинку не мешкають, зі слів продавця перебувають за кордоном на заробітках. Позивач [PERSON] повідомляє, що неодноразово зверталася з проханням та ставила вимогу перед відповідачами знятися з реєстрації, проте їй відмовляють, посилаючись на втрату інтересу до житла та небажання нести додаткові витрати на посвідчення довіреності. [PERSON] повідомляє, що не має змоги в іншому, позасудовому, порядку вирішити питання щодо зняття з реєстрації відповідача та вимушена звернутися з даним позовом до суду. Крім цього, не скасована реєстрація відповідачів за вказаним місцем проживання порушує житлові права позивача відповідно до ст. 383 ЦК України. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07.02.2023 року було призначено підготовче судове засідання по справі з повідомленням (викликом) сторін на 16.03.2023 р. У судове засідання сторони не з`явились, позивач надала заяву про слухання справи за її відсутності, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, були повідомлені шляхом відправлення їм поштових повідомлень, однак до суду повернулися конверти зі штампом «адресам відсутній за вказаною адресою». Крім цього, відповідачі повідомлялися про слухання зазначеної справи шляхом розміщення оголошення на сайті суду, втім відзиву або клопотань з процесуальних питань суду не надходило. Враховуючи викладене, оскільки відповідачі повідомлені про час та місце слухання справи своєчасно та належним чином, позивач надав згоду на ухвалення заочного рішення, суд проводить заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, відповідно до положень ст. 280 ЦПК України. Згідно з вимогами ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не надав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши та давши оцінку доказам по справі, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку в домоволодінні [ADDRESS] . За цією адресою зареєстровані, але не проживають члени родини минулого власника [PERSON] , а саме: батько [PERSON] [INFO] , матір [PERSON] [INFO] , сестра [PERSON] [INFO] . Продавець при підписанні договору купівлі-продажу будинку запевняла, що відповідачі в будинку не мешкали з 2016 року, перебувають за кордоном на заробітках та на протязі тижня відповідачі нотаріально посвідчать довіреність для зняття їх з реєстраційного обліку. Згідно довідки виданою Квартальним комітетом №3 Обухівської селищної ради в особі депутата округу №3 Стадник Н.Г. від 21.12.2022 року підверджується, що [PERSON] є власником зазначеного житлового будинку, а [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] хоч і зареєстровані у домоволодінні [ADDRESS] , та фактично з 2020 року там не проживають. Так, згідно із ч.1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідно до ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні , зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року). ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. Житло - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання житлом , що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі Баклі проти Сполученого Королівства від 11 січня 1995 року, пункт 63). Умовою реалізації принципу верховенства права при вирішенні спорів, у тому числі, щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є принцип пропорційності. ЄСПЛ розглядає принцип пропорційності як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. З урахуванням зазначених норм права та практики ЄСПЛ можна зробити висновок про те, що принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків. Як встановлено судом, відповідачі не проживають у вищезазначеному будинку з 2020 року. Факт реєстрації відповідачів у вищевказаному будинку має для позивача негативні наслідки, порушує її права як власника на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном. Суд визнає, що позовні вимоги позивача є законними та обгрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню. Питання щодо судових витрат належить вирішити у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тож на підставі вказаного з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 073 грн.

Outcome: approved