Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

21 лютого 2023 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 1 183,23 доларів США та суму сплаченого судового збору. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідач [PERSON] отримав від позивача у борг грошові кошти у розмірі 1 100 доларів США на строк до 01.08.2020, що підтверджується відповідною розпискою. Також зазначає, що він неодноразово усно звертався до відповідача з проханням повернути грошові кошти, однак такі вимоги позивача постійно залишалися відповідачем без виконання. У зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду. У зв`язку\~із порушенням\~зобов`язань за\~укладеним договором,\~який було\~оформлено у\~вигляді підписаної\~відповідачем розписки,\~відповідач станом\~на 08.02.2023,\~тобто за\~період з\~02\~серпня 2020\~року по\~08\~лютого 2023\~року (921 дня), має заборгованість у розмірі 1\~183,23 доларів США, яка складається з заборгованості за договором у розмірі 1 100 доларів США та 3 % річних від суми боргу у розмірі 83,23 доларів США. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 24 лютого 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, проте 14 березня 2023 року до суду від представника позивача надійшла заява в якій позов підтримує, просить задовольнити в повному обсязі та провести розгляд справи без його та позивача участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час, дату, місце судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином відповідно до вимог статті 128 ЦПК України. Причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності, суду не надав. Відповідачем в установлений частиною сьомою статті 178 ЦПК України строк не подано до суду відзив на позовну заяву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено частиною восьмою статті 178 ЦПК України. Відповідно до вимог статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи. Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Причини неявки суду не повідомили, правом на подання відзиву не скористалися. Таким чином, відповідач про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, однак повторно у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 січня 2021 року у справі № 922/623/20. Відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд ухвалив розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, відповідно до ухвали суду від 11 липня 2023 року, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з такого. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. 20.06.2020 сторони уклали договір позики, згідно з яким позивач передав відповідачу у борг грошові кошти в сумі 1100 доларів США строком до 01.08.2020, а відповідач власноручно склав про це розписку (а.с. 4). До теперішнього часу відповідач не повернув борг, чим не виконав взяті не себе зобов`язання. Частиною 1 ст.\~526\~ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1 ст.\~530\~ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Судом встановлено, що відповідачем [PERSON] складено розписку, в якій він зазначив, що отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 1100 доларів США та зобов`язується повернути їх до 01.08.2020. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Верховний Суд Касаційного цивільного суду у постанові від 26.04.2022 у справі № 753/1349/20, провадження № 61-14052 св 21 зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.12.2021 у справі № 501/1243/20, провадження № 61-14794 св 21. Отже, виходячи з вимог ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, суд вважає, що надана позивачем письмова боргова розписка є доказом не лише факту укладення договору позики між [PERSON] та [PERSON] , але й факту передання зазначеної грошової суми позичальнику, факт отримання відповідачем [PERSON] коштів за договором позики, а також його зобов`язання повернути ці кошти [PERSON] до 01.08.2020. Відповідачем [PERSON] жодних доказів на підтвердження виконання зобов`язання з повернення боргу суду не надано, факт отримання коштів ним не заперечувався. Заперечень проти суми боргу, еквівалентної 1100 доларів США - також не надійшло. Статтею 99 Конституції України\~встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до\~ст. 192 ЦК України\~іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність». Відповідно до ст.\~524\~ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно зі ст.\~533\~ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно\~правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18. За таких обставин суд вважає, що вимога позивача до відповідача цілком обґрунтована, і тому з нього слід стягнути на користь позивача заборгованість за договором позики від 20.06.2020 в сумі 1100 доларів США. Що стосується 3 % річних, то слід зазначити наступне. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено наслідки порушення договору позичальником, зокрема, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, частиною першою вказаної статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У разі невиконання зобов`язання стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних, відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року № 464/3790/16-ц, в якій зазначено, що 3% річних, передбачені статтею 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються виходячи з простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті. При цьому,\~17.03.2022\~набрав чинності\~Закон України від 15.03.2022 №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану». П.п. 2 п. 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК було доповнено, серед іншого, пункт 18 згідно з яким: у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Встановлено, що строк виконання договору позики від 20.06.2020 настав 01.08.2020 та відповідачем сума позики повернута не була. Отже, 3% річних підлягають нарахуванню за період з 02.08.2020 по 23.02.2022 від суми позики 1 100 доларів США. Три проценти річних від простроченої суми розраховуються за такою формулою: [Проценти] = [Сума боргу] * [Процентна ставка] / 100% / 365 днів * [Кількість днів] 1 100 х 3 /100 / 365 * 571 = 51,62 доларів США. З урахуванням викладеного, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних за період з 02.08.2020 по 23.02.2022 в сумі 51,62 доларів США. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з частиною другою статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесені позивачем судові витрати документально підтверджено квитанцією № 0.0.2863148558.1 від 16 лютого 2023 року про сплату судового збору (а. с. 1). Оскільки позовні\~вимоги підлягають\~частковому задоволенню,\~то понесені\~судові витрати\~за подання\~позовної заяви\~відповідно до\~частини першої\~статті 141\~ЦПК України\~підлягають стягненню\~з відповідача\~на користь\~позивача пропорційно\~до розміру\~задоволених позовних\~вимог у\~сумі 1041 (одна тисяча сорок одна) грн 39 коп. Відповідно до ст. ст. 12, 141, 265, 268, 354 ЦПК України, суд

Outcome: partial