Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, про визнання припиненим договору оренди земельної ділянки, скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, посилаючись на те, що ним було збудовано будинок на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети та в подальшому зареєстровано право власності на забудову. Після реєстрації права власності на будинок, позивач почав вживати заходи для відведення останньому земельної ділянки з метою обслуговування будинку, для чого було розроблено проект землеустрою, щодо відведення земельної ділянки під садівництво на підставі довідки виданої садовим кооперативом, який на той час був єдиним та мав право на їх видачу, хоча останньому у розпорядження, користування, тощо, земля передана не була. В подальшому позивач звернувся до одного з відповідачів з приводу реєстрації права власності на земельну ділянку, проте останньому було відмовлено, оскільки іншому новоствореному садовому кооперативу, було виділено в оренду земельну ділянку до якої входила і та частина на якій побудований будинок позивача та на яку останній претендує. Враховуючи зазначене, відповідачі відмовляють позивачу у відведенні земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, враховуючи наявність договору оренди землі, зокрема тієї її частини, на якій розташований будинок позивача і яка потрібна останньому для його обслуговування. Таким чином позивач вважає, що відповідний договір оренди слід припинити та скасувати відповідну державну реєстрацію ділянок, що є предметом такого договору у земельному кадастрі, оскільки наявність такого правочину перешкоджає позивачу реалізувати своє право на отримання у власність земельної ділянки, яка не могла бути передана в оренду, зважаючи на те, що на її частині розташований зареєстрований належним чином будинок позивача. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити з підставі зазначених у позові. Від Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру надійшов відзив /а.с. 87-102/, в якому остання просила відмовити у задоволенні позову, що підтримав представник в судовому засіданні. В обґрунтування заперечень представник зазначив, що Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру не порушувала прав позивача, зокрема не укладала договорів оренди, не виділяє та не відводить земельні ділянки. Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру здійснило державну реєстрацію наданої в оренду садовому кооперативу земельної ділянки для ведення колективного садівництва, яка була поділена та об`єднана згідно проекту землеустрою на підставі заяв відповідного органу, у переліку яких були відсутні відомості про те, що така земельна ділянка, зокрема і та її частина на якій розташований будинок позивача, була виділена іншому кооперативу або приватній особі. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що здійснення державної реєстрації мала місце на підставі недостовірної інформації у документації, тому позовні вимоги є не обґрунтованими. Представник ОК «Садово - Дачного кооперативу «Ентузіаст», надав відзив на позов /а.с. 106-111/ в якому заперечував проти задоволення вимог, посилаючись на те, що позивач на праві власності володіє будинком в садовому кооперативі, якому будь які земельні ділянки не передавалися та бажає безоплатно отримати у власність земельну ділянку під будинк, для чого розробив проект землеустрою на ділянку площею 0,12 га. Однак, на визначену проектом позивача земельну ділянку, накладаються інші три ділянки, що передані в оренду іншого садового кооперативу, у зв`язку із чим позивач просить припинити договір оренди та скасувати реєстрацію земельних ділянок, що накладаються на визначену його проектом земельну ділянку. Позивач неправомірно вважає, що останньому має бути передана безоплатно земельна ділянка для садівництва, згідно вимог земельного законодавства, а також згідно вимог цивільного законодавства у зв`язку із переходом права власності на земельну ділянку після набуття права власності на жилий будинок. Як вбачається з наданого позивачем проекту землеустрою, останній розроблений для ведення садівництва у межах норм безоплатної приватизації, а не з метою обслуговування садового будинку. Крім того, будинок позивачем був побудований на земельній ділянці, яка на час будівництва та реєстрації останнього нікому не була виділена і знаходилась у власності територіальної громади. Також слід зазначити, що проект землеустрою для відведення земельної ділянки, з метою обслуговування житлового будинку, розроблявся саме за заявою дружини позивача, що свідчить про відсутність порушення прав позивача. Також представник ОК «Садово - Дачного кооперативу «Ентузіаст» зазначив, що позивач не є учасником договору оренди, маючи на праві власності житловий будинок жодного разу не звернувся до садового кооперативу, якому земля була передана в оренду щодо виділу йому частини землі під обслуговування житлового будинку, а намагається шляхом судових позовів отримати земельну ділянку у розмірі, який не передбачено законодавством без належних для цього правових підстав. Київська міська рада надала відзив на позов /а.с. 148-154/ та просила відмовити у задоволенні вимог, посилаючись на те, що позивач збудував будинок на земельній ділянці, яка належала територіальній громаді, після чого не звертався до відповідного органу з клопотанням про надання йому ділянки для обслуговування будинку, а звертався з клопотанням про надання йому дозволу на розробку проектної документації для надання земельної ділянки для ведення садівництва на загальних підставах шляхом безоплатної приватизації. Крім того, ОК «Магнолія» на час будівництва будинку та реєстрації права власності позивача на останній, землі територіальної громади, зокрема і та частина на якій збудовано будинок, не передавалися, а були передані Київською міською радою ОК «СК Ентузіаст» з подальшим укладенням договору оренди між цими особами. В свою чергу позивач маючи право власності на будинок на земельній ділянці, яка була передана в оренду не звертався до ОК «СК Ентузіаст» з приводу надання йому земельної ділянки для обслуговування будинку. Враховуючи зазначене, а також те, що позивач побудував будинок та в подальшому зареєстрував на нього право власності на земельній ділянці, яка йому не належала, з клопотаннями про надання землі для обслуговування будинку не звертався, укладений в подальшому договір оренди землі, зокрема тієї на якій розташований будинок позивача не порушує права останнього, оскільки ним не були виконані відповідні процедури для реалізації свого права на землю. Що стосується доводів позивача, про наявність рішення Київської міської ради про припинення договору оренди з аналогічних підстав за зверненням окремих громадян є неспроможними, оскільки проект такого рішення відкликано суб`єктом подання. Крім того, Київська міська рада просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності, оскільки про наявність договору оренди позивач був обізнаний у 2018 році, коли звертався до Київської міської ради з листом щодо дострокового розірвання договору оренди земельної ділянки, за результатами розгляду якого, департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради позивачу була надана відповідь від 05.12.2018 про відсутність підстав для дострокового розірвання договору оренди земельної ділянки відсутні. Враховуючи те, що позивач звернувся з позовом 10.04.2023 строк позовної давності сплинув. Представник Київської міської ради в судове засідання не з`явився, проте його неявка не є перешкодою для розгляду даної справи. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно довідки ОК «Магнолія», позивач є членом останнього та користувачем земельної ділянки [ADDRESS] на які він господарським способом побудував в 1991 році садовий будинок (будинок) /а.с. 11/. Згідно технічного паспорту на будинок, останній виготовлено 14.03.2014 /а.с. 7/. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на будинок зареєстровано 10.10.2016 /а.с. 12/. 06.07.2017 Рішенням IV сесії VIII скликання Київської міської ради №759/2921 «Про передачу обслуговуючому кооперативу «Садово-дачний кооператив «Ентузіаст» земельних ділянок у мікрорайоні Осокорки Дарницького району м. Києва для ведення колективного садівництва» передано ОК «Ентузіаст» в оренду на 10 років земельну ділянку площею 1,6678 га кадастровий номер 8000000000:96:472:0101. 02.10.2017 позивач звернувся за розробкою проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [ADDRESS] для ведення садівництва, який виготовлено у 2018 /а.с. 14 -27/. На виконання вимог вищевказаного рішення IV сесії VIII скликання Київської міської ради №759/2921 «Про передачу обслуговуючому кооперативу «Садово-дачний кооператив «Ентузіаст» між Київською міською радою та Обслуговуючим кооперативом «Садово-дачний кооператив «Ентузіаст» укладено договір оренди земельної ділянки від 11.04.2018 № 368. Відповідно до ч. 1 ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки Статтею 141 ЗК України, передбачено підставу припинення права користування земельною ділянкою зокрема, але не виключно, набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. За таких обставин перехід прав на земельну ділянку відбувається відповідно до положень ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України. Позивач зазначає, що є власником будинку [ADDRESS] , будинок знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:96:472:0101.Однак, як вбачається з матеріалів справи, право власності у позивача на садовий будинок виникло 10.10.2016. При цьому, при реєстрації права власності не вказано кадастровий номер земельної ділянки, оскільки садовий будинок знаходився на ще несформованій земельній ділянці, що належить територіальній громаді м. Києва, що підтверджується, зокрема, довідкою ГУ Держгеокадастру у м. Києві від 08.11.2017 № 31-26- 0.5-2061/35-17 /а.с. 20 звор./ Оскільки право власності на садовий будинок виникло у позивача вперше при його реєстрації у 2016 році, він мав право звернутися до Київської міської ради з відповідним клопотанням про надання йому у власність земельної ділянки в порядку ст. 120 ЗК України, проте таке звернення не мало місця. В свою чергу, з копії проекту землеустрою, доданого позивачем до позовної заяви, вбачається, що мета його розроблення - відведення у власність земельної ділянки із земель комунальної власності для ведення садівництва в межах норм безоплатної приватизації орієнтовною площею 0,12 га, а не з метою обслуговування садового будинку. Верховний Суд у постанові від 03.10.2018 у справі №661/3925/16-а, аналізуючи зміст ст.ст. 120 ЗК України, 377 ЦК України зазначив, що набуття певного речового права на земельну ділянку особою, яка набула права власності на нерухоме майно, на ній розміщене, відбувається шляхом переходу від попереднього власника нерухомого майна в тому ж обсязі, або відповідно до рішення органу місцевого самоврядування. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Верховний Суд у постанові від 10.02.2020 у справі № 922/981/18 зазначив, що виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 зазначила, що наведені вище земельно-правові та цивільно-правові норми (ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України) встановлюють, що перехід майнових прав до іншої особи тягне за собою перехід до неї і земельних прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований об`єкт нерухомості та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Розмір цієї частини земельної ділянки має визначатися на основі державних будівельних норм та санітарних норм і правил. Таким чином, особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній. Велика Палата Верховного Судуу постанові від 16.06.2020 у справі № 689/26/17 підтримала правовий висновок Верховного Суду України щодо застосування ст. 120 ЗК України, висловлений у постановах від 11.02.2015 у справі № 6-2цс15; від 12.10.2016 у справі № 6-2225цс16; від 13.04.2016 у справі № 6-253цс16 та інших, визначивши, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно з виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений націй ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст. 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Згідно з ч.1 -4 та 9 ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій, сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Таким чином, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі. Такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 922/1646/20 та від 04.03.2021 у справі № 922/3463/19. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 зробила висновок про те, що за відсутності в попереднього власника належним чином оформлених прав користування земельною ділянкою, на якій розміщено нерухоме майно, положення ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України в частині переходу прав на земельну ділянку до нового власника в тому ж обсязі застосуванню не підлягають. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.09.2021 у справі № 173/1744/19 зазначено, що за правилами ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України до набувачів будівлі переходять права на земельну ділянку, на якій вона розташована, у тих обсягах, які були у попереднього власника. Відповідно, сам факт набуття права власності на будинок не може бути достатньою підставою для висновку про набуття особою у власність земельної ділянки. Верховний Суд у постанові від 29.03.2023 по справі №601/598/21 зазначив, що факт набуття статусу землекористувача в розумінні ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України вважається доведеним тільки у тому випадку, коли на час набуття права власності на нерухоме майно - житловий будинок, право на спірну земельну ділянку (власності, користування тощо) було зареєстрованеза попереднім власником будинку. До подібного висновку також прийшов ВС у постанові від 15.02.2023. Отже, посилання позивача на порушення його права як власника садового будинку відповідно до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України є необґрунтованими, оскільки право власності позивача на садовий будинок не перейшло до нього від іншої/інших осіб, а вперше виникло при його реєстрації у 2016 році на земельній ділянці, що перебувала у власності територіальної громади м.Києва та не була передана у власність/користування іншим особам, тому право на земельну ділянку під садовим будинком підлягає оформленню за власником будинку на загальних підставах виключно на підставі відповідного рішення Київської міської ради. Відповідно до ст. 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. Розпорядження землями комунальної власності міста Києва, в тому числі надання земельних ділянок у власність чи у користування, у відповідності до ст.9 ЗК України, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» відноситься до виключних повноважень Київської міської ради як колегіального органу. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Отже, єдиною підставою набуття права власності чи права користування земельними ділянками комунальної власності в м. Києві для громадян та юридичних осіб є відповідне рішення Київської міської ради. Таким чином, лише Київська міська рада, як представницький орган територіальної громади міста Києва, має виключне право на прийняття остаточних рішень з питань, що віднесені до компетенції місцевих рад. Згідно п. 1 ст. 93 ЗК України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. За договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату (ст. 792 ЦК України). Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. З аналізу вище вказаних норм випливає, що сторонами за договором оренди спірної земельної ділянки від 11.04.2018 № 386 площею 1,6678 га (який просить визнати припиненим позивач) є Київська міська рада та обслуговуючий кооператив «Садово-дачний кооператив «Ентузіаст». Так, ст. 31 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 32 Закону України «Про оренду землі», на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених ст. ст. 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом (ст. 651 ЦК України). Враховуючи, наведене, суд вважає, що позивач законодавчо не наділений правом вимоги дострокового припинення договоруоренди земельної ділянки, оскільки не є стороною даного договору тому також і з цієї підстави, вимоги позивача є необґрунтованими. Крім того, ст. 5 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначає, що ведення Державногоземельного кадастру здійснюється шляхом: створення відповідної державної геодезичної такартографічної основи, яка визначається та надається відповідно до цього Закону; внесеннявідомостей про об`єкти Державного земельного кадастру; внесення змін до відомостей прооб`єкти Державного земельного кадастру; оброблення та систематизації відомостей прооб`єкти Державного земельного кадастру. Державний земельний кадастр включаєгеопросторові дані, метадані та сервіси, оприлюднення, інша діяльність з якими та доступ дояких здійснюються у мережі Інтернет згідно із Законом України «Про національнуінфраструктуру геопросторових даних». Відповідно до ст. 9 Закону України «Про Державний земельний кадастр» внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Надання відомостей з Державного земельного кадастру у визначених ч. 1 ст. 38 цього Закону випадках може здійснюватися також адміністраторами центрів надання адміністративних послуг у порядку, встановленому Законом України «Про адміністративні послуги», або уповноваженимипосадовими особами виконавчих органів місцевого самоврядування, які успішно пройшлистажування у сфері земельних відносин. Частиною 1 ст. 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлено, що до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування, у тому числі дані Державного адресногореєстру (за наявності); опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотнихточок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичноїмережі; дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів; відомості про інші об`єктиДержавного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входитьземельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянкив межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їхназв; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частинуземельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки;нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінкиземель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості проземельну ділянку. Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051 затверджено Порядок ведення Державного земельного кадастру. Цей Порядок визначає процедуру та вимоги щодоведення Державного земельного кадастру. Відповідно до п. 5 Порядку ведення Державного земельного кадастру до складу Держгеокадастру та його територіальних органів входять державні кадастрові реєстратори, які здійснюють внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей в межах повноважень, визначених Законом України «Про Державний земельний кадастр» та цим Порядком. Державний кадастровий реєстратор має доступ до всіх відомостей Державного земельного кадастру, самостійно приймає рішення про внесення відомостей до нього, надання таких відомостей, а також відмову у внесенні або наданні відомостей. Державний кадастровий реєстратор має посвідчення Державного кадастрового реєстратора і власну печатку, форми та опис яких визначаються Мінекономіки. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян чи їх об`єднань у діяльність Державного кадастрового реєстратора забороняється, крім випадків, встановлених Законом України «Про Державний земельний кадастр». Тобто, законодавством чітко визначено, що виключно державні кадастрові реєстратори здійснюють внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей в межах повноважень, визначених Законом України «Про Державний земельний кадастр» та цим Порядком. Держгеокадастр не здійснював державної реєстрації спірної земельної ділянки. Ведення Державного земельного кадастру на місцевому рівні покладено саме на територіальні органи Держгеокадастру в особі спеціальних уповноважених посадових осіб - Державних кадастрових реєстраторів. Отже, за таких обставин вимоги позивача щодо скасування державної реєстрації є безпідставними, що узгоджується з правовою позицією викладену у постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 826/4406/16. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed