Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-03 00:00:00

Орган опіки та піклування Личківської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Позов обґрунтовано тим, що на обліку Служби у справах дітей Личківської сільської ради з 05 серпня 2022 року перебувають малолітні [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які перебувають у складних життєвих обставинах. Матір дітей, [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню дітей. За період проживання на території Приорільського старостинського округу, неодноразово надходили скарги від жителів стосовно злісного зловживання алкогольними напоями, аморального способу життя та невиконання відповідачкою своїх батьківських прав та обов`язків. Численні перевірки та бесіди з [PERSON] не привели до будь-яких позитивних змін. На даний час відповідачка мешкає із співмешканцем, [PERSON] , який має судимість та офіційно не працює. Він неодноразово вчиняв акти насилля при дітях. За заявою [PERSON] рішенням виконавчого комітету Личківської сільської ради від 05 серпня 2022 року №24 діти були вилучені із сім`ї та рішенням виконавчого комітету Личківської сільської ради від 05 серпня 2022 року №25 влаштовані в сім`ю патронатного вихователя з 12 серпня 2022 року по 11 листопада 2022 року, який в подальшому був пролонгований з 12 листопада 2022 року по 11 лютого 2023 року. [PERSON] взято під соціальний супровід комунальною установою «Центр надання соціальних послуг» Магдалинівської селищної ради для виведення сім`ї з складних життєвих обставин. Однак, [PERSON] не виконувала умов договору про перебування дітей в патронаті, та не виконувала свої обов`язки за договором, а саме: не забезпечувала одягом та взуттям дітей, жодного разу не поцікавилась станом здоров`я дітей, не співпрацювала з фахівцями з соціальної роботи щодо подолання складних життєвих обставин, свідомо нехтувала порадами та консультаціями фахівців з соціальної роботи. 24 жовтня 2022 року сім`ю [PERSON] відвідано повторно, умови проживання погіршились, в кімнатах було дуже брудно. Після чого комісією було вирішено договір відтермінувати ще на 3 місяці. 20 грудня 2022 року відповідачку було запрошено на засідання комісії з захисту прав дитини Личківської сільської ради, яке відбулося 26 грудня 2022 року, де розглядалось питання про позбавлення її батьківських прав. На засідання комісії [PERSON] не з`явилась. Відповідно до інформації відділення поліції №1 Новомосковського РВП ГУНП про неодноразово здійснені рейдові заходи щодо перевірки належних умов проживання та виховання дітей, з [PERSON] неодноразово було проведено профілактичні бесіди з приводу належного виконання батьківських обов`язків. Вона неодноразово притягувалась до адміністративної відповідальності. Таким чином, відповідач [PERSON] фактично систематично свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування своїм дітям, що негативно впливає на їх фізичних розвиток як складову виховання; не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення. На підставі викладеного орган опіки та піклування просить позбавити відповідачку [PERSON] батьківських прав відносно її малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] та стягнути з відповідачки аліменти на утримання дітей. Ухвалою суду від 31 січня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справів порядку загального провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 09 березня 2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні, яке відбулося 15 травня 2023 року представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. У наступні судові засідання представник позивача не з`явився, надав заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні 15.05.2023 року проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що намагалася піклуватися про дітей, однак не завжди могла купувати достатньо їжі та одягу. За час перебування дітей у патронатній родині, вона навідувала дітей один раз на місяць, купувала їм цукерки. Частіше навідувати дітей вона не має можливості через погане автобусне сполучення між селами, тому вона вимушена 10 кілометрів йти пішки. З клопотанням про повернення дітей до родини до органу опіки вона не зверталася. Також звернулася до суду з клопотанням про надання їй часу для звернення за правовою допомогою, яке судом було задоволено. В наступні судові засідання відповідачка не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, причини неявки не повідомила. Суд, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючи надані докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] є матір`ю малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтва про народження дітей (а.с.7-9). Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї [PERSON] від 01 серпня 2022 року, відповідачка мешкає за адресою: [ADDRESS] разом зі співмешканцем [PERSON] та дітьми відповідачки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та бабусею - [PERSON] . При обстеженні умов проживання встановлено, що умови проживання дітей не задовільні, в будинку брудно, пічка та груба знаходяться в аварійному стані, що становить загрозу для життя дітей. Недостатня кількість спальних ліжок для членів сім`ї. На ліжках відсутні матраци, постільна білизна, подушки. Брудний одяг розкиданий по кімнаті. Родина не забезпечена елементарною побутовою технікою для забезпечення життєдіяльності дітей (а.с.10-11). Відповідно до акту обстеження умов проживання від 24.10.2022 року сім`ї [PERSON] за адресою [ADDRESS] , встановлена відсутність дрів для опалення, ремонт зроблений частково в одній кімнаті, їжі не має. Кімната для дітей не обладнана всіма необхідними речами для дистанційного навчання. Умови виховання та розвитку дітей не створені (а.с.12). З актів обстеження житлово-побутових умов проживання здобувача освіти від 21.12.2021 року, від 13.02.2022 року та від 17.01.2022 року вбачається, що за місцем проживання малолітніх дітей - [PERSON] , 2014 року народження та [PERSON] , 2011 року народження за адресою [ADDRESS] санітарні умови проживання незадовільні. При перевірках встановлено, що діти не мають окремого постійного місця для навчання, окремого місця для відпочинку, спального місця та необхідних меблів та обладнання. Також діти не забезпечені їжею, одягом та взуттям відповідно до сезонів. В сім`ї немає належних умов для проживання дітей, відсутнє повноцінне здорове харчування. Мати у навчально-виховному процесі участі не приймає. Крім того, у вищевказаних актах обстеження від 13.01.2022 року та 15.12.2021 року зафіксовано, що мати дітей - [PERSON] та її співмешканець [PERSON] на час обстеження перебували у нетверезому стані (а.с.13-18). Відповідно до характеристик від 06.07.2022 року №33 та від 28.12.2022 року №65, виданих Приорільським старостинським округом Личківської сільської ради від 28.12.2022 року, [PERSON] , проживає за адресою [ADDRESS] . Психологічна обстановка в сім`ї напружена. За період проживання неодноразово надходили скарги від жителів с.Зоряне на [PERSON] стосовно зловживання алкогольними напоями, аморального способу життя та невиконання батьківських обов`язків. Численні перевірки та бесіди з [PERSON] не привели до будь-яких позитивних змін. На даний час [PERSON] проживає із співмешканцем, який має судимість та офіційно не працює. Він неодноразово наносив їй та її матері побої. Офіційно на території Личківської сільської ради [PERSON] не працює (а.с.27-28). Відповідно до інформації КУ «Центр надання соціальних послуг Магдалинівської селищної ради» від 04 серпня 2022 року №89/4, родина [PERSON] , яка проживає за адресою [ADDRESS] перебуває в складних життєвих обставинах та відповідно до рішення Личківського сільського голови від 15 лютого №1 «Про надання/відмову в наданні соціальних послуг» отримує послугу соціального супроводу з 15 лютого 2022 року. [PERSON] має низький батьківський виховний потенціал, діти не отримують належного догляду, турботи; потреби дітей задовольняються частково. Позитивної динаміки за час роботи з сім`єю не спостерігається, оскільки мати не прикладає зусиль для покращення житлово-побутових умов та не зацікавлена у зміні способу життя (а.с.24). Відповідно до копії заяви [PERSON] від 01.08.2022 року, остання надала згоду на розміщення дітей - [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , 12.10.2019 року до патронатної родини терміном на 3 місяці (а.с.25). Рішенням виконавчого комітету Личківської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 05 серпня 2022 року №24, враховуючи заяву [PERSON] про добровільну згоду на розміщення дітей до патронатної родини від 01.08.2022 року, вилучено малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] із сім`ї матері - [PERSON] з подальшим влаштуванням до патронатної сім`ї (а.с.30). Рішенням виконавчого комітету Личківської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 05 серпня 2022 року №25, малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] . 12.10.2019 року влаштовано до сім`ї патронатного вихователя [PERSON] (а.с.35). 12.08.2022 року Виконавчим комітетом Личківської сільської ради, [PERSON] та патронатним вихователем [PERSON] укладено договір про патронат над дітьми на термін з 12.08.2022 року до 11.11.2022 року (а.с.37-45). 12.11.2022 року Виконавчим комітетом Личківської сільської ради, [PERSON] та патронатним вихователем [PERSON] укладено договір про патронат над дітьми на термін з 12.11.2022 року до 11.02.2023 року (а.с.46-54). Відповідно до рішення виконавчого комітету Личківської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 05 серпня 2023 року №23, [PERSON] разом з дітьми [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] взяті на облік, як такі, що перебувають у складних сімейних обставинах (а.с.36). Як вбачається з характеристик Комунального закладу освіти «Приорільська гімназія», [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] навчалися до [INFO] в даному закладі. За час навчання дітей, мати дітей - [PERSON] не цікавилась їх навчанням, не приймала участі у вихованні дітей, вдома відсутні необхідні житлово-побутові умови для нормального розвитку та навчання дитини (а.с.57-58). З 01 вересня 2022 року [PERSON] та [PERSON] навчаються у Личківському ліцеї, про що свідчать характеристики навчального закладу, виховуються в патронатній сім`ї, за місцем навчання характеризуються позитивно (а.с.55-56). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Личківської сільської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Личківської сільської ради від 30.12.2022 року №54, орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до її малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.32-34). Даючи оцінку наведеним вище встановленим обставинам, суд виходить із наступного. Так, відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ (далі - Конвенція), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (пункти 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав») (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 23.11.2020 року, справа № 227/2272/18). Верховний Суд у постанові від 06.05.2020 року, справа №753/2025/19, дійшов наступного висновку: «Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини». Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати, як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Крім того, відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін., що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи матері, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати (батько) ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідачка [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстави позбавлення батьківських прав, передбачена п.2. ч.1 ст.164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачкою відносно дітей у матеріалах справи відсутні. Отже, позивачем не доведено, що поведінка відповідачки є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збігом життєвих обставин, які склалися навколо неї. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (п.п. 57, 58). У справі «Савіни проти України» (№ 39948/06 від 18 грудня 2008 року, п.п. 47-49) Європейський суд з прав людини вказує, що право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположний складник сімейного життя, а розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (п. 100). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Разом з тим, у справі відсутні докази застосування до відповідачки будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, щоб свідчило про систематичний характер, а також відсутні й докази проведення відповідних бесід, попереджень з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. З наведених обставин, суд критично ставиться до викладених у позові доводів позивача щодо свідомого нехтування відповідачкою своїми обов`язками щодо виховання та утримання дітей, оскільки вони не знайшли свого документального підтвердження в судовому засіданні. Докази, які були надані позивачем, суд не вважає достатніми та переконливими для застосування до відповідачки такої крайньої міри впливу як позбавлення батьківських прав відносно дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Зважаючи на те, що позивач не надав достатніх доказів які б у своїй сукупності дали змогу суду дійти висновку про наявність обставин справи, що входять до предмета доказування, а саме, що відповідач свідомо ухилялись від виконання обов`язків по вихованню дітей, беручи до уваги, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин і таких виняткових обставин, у даному випадку, судом не встановлено, суд відмовляє у позові за недоведеністю позовних вимог. Водночас, з огляду на встановлені в ході судового розгляду справи обставини щодо характеризуючих даних на відповідачку за місцем її проживання суд вважає за необхідне попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання її малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Окрім того, покласти на Личківську сільську раду Новомосковського району Дніпропетровської області, як орган опіки та піклування контроль за виконанням [PERSON] батьківських обов`язків. Згідно ч. 7 ст.141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed