Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-04 00:00:00

У грудні 2022 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому, у редакції позовної заяви від 02.03.2023 року просила суд визначити, що частки співвласників на земельну ділянку площею 0,0773 га з кадастровим номером 3224955300:001:003:0666 за адресою: [ADDRESS] є наступними: частка [PERSON] , яка померла [INFO] , становить 4/6 частки, части [PERSON] та [PERSON] - по 1/6 частки; припинити право спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на вказану земельну ділянку. Свої вимоги позивач, у редакції позовної заяви від 02.03.2023 року, обґрунтовує тим, що батьку позивача [PERSON] за життя належав житловий будинок [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 0,0773 га з кадастровим номером 3224955300:001:003:0666. [INFO] батько позивача та відповідача помер. 03.09.2010 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого позивач, відповідач та мати позивача набули право власності по 1/3 кожна спадкового майна [PERSON] , яким є 1/2 частка вказаного житлового будинку. Тому, після смерті батька сторін, [PERSON] набула право власності на 4/6 частки житлового будинку (1/2 частка належала їй як дружині), а позивач та відповідач як доньки - по 1/6 частки. У подальшому, була зареєстровано право спільної сумісної власності на земельну ділянку без визначення часток. [INFO] [PERSON] померла. Позивач звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але їй було відмовлено, зокрема через не зазначення частки земельної ділянки кожного співвласника, що змушує позивача звернутись до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявилася, направила до сду заяву в якій просила справу розглядати у її відсутність. Зазначила в заяві, що з позовними вимогами згодна. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦК України). Ухвалою судді Фастівського міськрайонного суду Київської області Осаулової Н.А.від 14.12.2022року відкрито провадження по цивільній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Протокольною ухвалою суду прийнято до розгляду позовну заяву зі збільшеними позовнми вимогами від 02.03.2023 року Протокольною ухвалою суду від 29.05.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлені та підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами наступні факти. [PERSON] народилася [INFO] , її батьками записані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 12.08.1966 року (а.с. 15). Відповідно до копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] та копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 17.12.1954, [PERSON] , народилася [INFO] , 17.12.1954 уклала шлюб з [PERSON] (а.с. 17-19). Як вбачається із свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 28.03.1985, після укладенню шлюбу з [PERSON] , позивач змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 14). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 03.09.2010 року, спадкоємцями майна [PERSON] , 1922 року народження, що помер [INFO] , є його дружина [PERSON] та його дочки [PERSON] і [PERSON] - по 1/3 частки кожна. Спадщина, на яку у вказаних частках видано вказане свідоцтво, складається із 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] , належного померлому [PERSON] на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку, посвідченого Фастівською державною нотаріальної конторою Київської області 17 березня 1959 року, зареєстрованого в реєстрі за №817, зареєстрованого Фастівським міжміським бюро технічної інвентаризації 18 жовтня 1963 року в реєстрову книгу 7 під №1173, реєстраційний №30718385. Таким чином, померлому [INFO] [PERSON] належала 1/2 частка житлового будинку [ADDRESS] , на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку, посвідченого Фастівською державною нотаріальної конторою Київської області 17 березня 1959 року, а шлюб з [PERSON] було зареєстровано 1954 року. На час набуття власності [PERSON] на вказаний будинок діяв Кодекс законів про сім`ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР (в редакції 1926 року). Статтею 125 Кодексу законів про сім`ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР (в редакції 1926 року, чинній на час набуття подружжям у власність спірного майна) майно, набуте подружжям роботою в період зареєстрованого шлюбу, вважається таким, що належить обом членам подружжя на засадах спільної власності. Розмір частини, яка належить кожному з подружжя, в разі спору, визначається судом. Інше майно становить окрему власність кожного з дружин. Тому, 1/2 частина будинку станом на час його набуття у власність [PERSON] належала [PERSON] як дружині. Таким чином, після смерті [PERSON] , [PERSON] , як дружина, [PERSON] та [PERSON] як доньки, набули право власності по 1/6 частки житлового будинку, а загальний розмір часток, що належав [PERSON] становив 4/6 частки. Як вбачається із свідоцтва про право власності від 26.03.2015 року, власниками земельної ділянки площею 0,0773 га з кадастровим номером 3224955300:001:003:0666, що розташована за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . У вказаному свідоцтві не зазначено частки кожного співвласника (а.с. 24). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у смт. Борова Фастівського району Київської області (а.с. 16). 18.08.2022 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Фастівського районного нотаріального округу Київської області Михальчук Л.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину щодо майна матері [PERSON] (а.с. 27). Постановою приватного нотаріуса Фастівського районного нотаріального округу Київської області Михальчук Л.В. від 18.08.2022 №88/02-31, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] , оскільки відсутні докази підтвердження факту родинних відносин [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] та не виділені частки у правовстановлюючих документах на земельну ділянку (а.с. 29-30). Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29.09.2022 року у справі №752/7925/22, яке набрало законної сили 01.11.2022 року, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] в смт. Борова Фастівського району Київської області, є матір`ю [PERSON] , [INFO] (а.с. 20-23). На час смерті набуття у власність земельної ділянки діяв ЦК України 2004 року з подальшими змінами. За умовами ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За умовами ст.41 Конституції України та ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За умовами ч. 1 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 368 ЦК України). Як передбачено ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. За положеннями ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно ч. 1 ст. 86 ЗК України, земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає: а) при добровільному об`єднанні власниками належних їм земельних ділянок; б) при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; в) при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами; г) за рішенням суду (ст. 87 ЗК України). За умовами ст. 89 ЗК України, земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки, серед іншого, співвласників жилого будинку. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. У даній справі позивачем ставиться питання визначення розміру частки усіх співвласників земельної ділянки, що необхідно для оформлення спадкових прав. Оскільки [PERSON] належить право власності на 4/6 частки житлового будинку, а [PERSON] та [PERSON] - по 1/6 частки, їм належать відповідні частки у справі спільної власності на земельну ділянку, на якій розміщено належний їм житловий будинок. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Стаття 1 Першого протоколу до конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України (пункт 32). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (пункт 32). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia). Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосований в практиці Європейського суду, отримане (хоча і не оформлений належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу. Враховуючи наведені обставини, суд прийшов до висновку про можливість визначення часток співвласників на земельну ділянку та припинити право спільної сумісної власності, оскільки це є єдиний можливий спосіб захисту порушених прав та подальшого оформлення спадкових прав на майно. На підставі викладеного,

Outcome: approved