Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-02 00:00:00

Суть справи. Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, посилаючись на те, що перебувала з відповідачем у трудових відносинах, в період яких відповідач не виплачував заробітну плату, яка була виплачена останнім вже під час розгляду даної справи в суді, внаслідок чого позивачем було подано заяву про зменшення позовних вимог. Разом із тим, позивач просить стягнути з відповідача компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні і компенсацію за невикористану відпустку. Рух справи. 14.12.2022 визначено головуючого суддю. 22.12.2022 справу передано головуючому судді. 22.12.2022 надано запит до АБ. 10.01.2023 надано відповідь з АБ. 11.01.2023 відкрито провадження, розгляд справи призначено у спрощеному провадженні на 22.03.2023. 06.03.2023 від відповідача надійшла заява про продовження процесуального строку для подачі відзиву /а.с. 36-37/. 09.03.2023 надійшов відзив /а.с.44-47/. 15.03.2023 надійшла відповідь на відзив /а.с. 62 - 67/. 22.03.2023 в судовому засіданні оголошена перерва до 25.04.2023. 14.04.2023 надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог /а.с. 74 - 76/. 25.04.2023 судове засіданні відкладено, у зв`язку з неявкою представника відповідача на 25.05.2023. 16.05.2023 надійшли пояснення відповідача /а.с. 89 - 90/. 25.05.2023 в судовому засіданні оголошена перерва, у зв`язку з витребуванням доказів на 03.07.2023. 30.06.2023 надійшли пояснення представника відповідача /а.с. 95 - 98/. 03.07.2023 надійшли пояснення позивача /а.с. 124 - 130/. 03.07.2023 ухвалено рішення. Доводи учасників справи. В судовому засіданні позивач та представник останньоїпозовні вимоги підтримала з підстав зазначених у позові, поясненнях та заявах. Крім того, позивач вважає, що розрахунок заборгованості відповідача,який виконаний відповідачем за допомогою програми є неправильним та не відповідає розрахункамзазначеним в офіційних відомостях з Пенсійного фонду, суми є різними. Також позивач зазначає, що відповідачем визнано борг по зарплаті, який сплачено майже через два роки, а тому вона має право на грошову компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні, а також грошову компенсацію за не використану відпустку. Представник відповідача позов не визнала, посилаючись на те, що заборгованість по заробітній платі мала місце не звини відповідача, зокрема через блокування рахунків та фактичного доведення до банкрутства підприємства і як тільки ситуація виправилась, то заробітна плата була сплачена. В свою чергу, позивач просить компенсувати їй кошти за затримку розрахунку при звільненні, проте ця підстава не регулює дані правовідносини, оскільки позивач не звільнялась, а продовжувала працювати на підприємстві в умовах простою з одноденним робочим днем, виходячи з чого була порахована та виплачена заробітна плата, а також компенсація за невикористану відпустку. Таким чином, розрахунок з відповідачем був здійснений у повному обсязі, нарахування проводились через сертифіковану бухгалтерську програму, тому підстави вважати, що мала місце помилка відсутні. Встановлені судом обставини. Сторони перебували у трудових відносинах з 13.05.2015 по 24.02.2022 на підставі ст. 38 КЗпП України /а.с. 12-14/. Наказом-постановою №214 від 28.08.2019 -у листопаді та грудні 2019 р. встановлено 1 (денний) режим роботи. Робочий день - понеділок. Наказом-постановою №301 від 25.11.2019 -у І кварталі 2020 р. встановлено 1 (денний) режим роботи. Робочий день: понеділок. Наказом-постановою №31 від 02.03.2020 -у ІІ кварталі 2020 р. встановлено 1 (денний) режим роботи. Робочий день: понеділок. Наказом-постановою №75 від 22.06.2020 -у ІІІ кварталі 2020 р. встановлено 1 (денний) режим роботи. Робочий день: понеділок. Наказом-постановою №146 від 22.09.2020-у ІV кварталі 2020 р. встановлено 1 (денний) режим роботи. Робочий день: понеділок Наказом-постановою №206 від 15.12.2020 -у І кварталі 2021 р. встановлено 1 (денний) режим роботи. Робочий день: понеділок. Наказом-постановою №60 від 24.03.2021 -у ІІ кварталі 2021 р. встановлено 1 (денний) режим роботи. Робочий день: понеділок. Наказом-постановою №99 від 16.06.2021 -у ІІІ кварталі 2021 р. встановлено 1 (денний) режим роботи. Робочий день: понеділок. Наказом-постановою №132 від 20.09.2021 -у ІV кварталі 2021 р. встановлено 1 (денний) режим роботи. Робочий день: понеділок. Наказом-постановою №159 від 18.11.2021 -у І кварталі 2022 р. встановлено 1 (денний) режим роботи. Робочий день: понеділок /а.с. 99 -110/. Наказом №175а від 29.10.2020 - оголошено простій у період з 01.11.2020 по 31.12.2020. Наказом - постановою № 206 від 15.12.2020 - оголошено простій у період з 01.01.2021 по 31.01.2021. Наказом №14 від 01.02.2021 - оголошено простій у період з 08.02.2021 по 28.02.2021. Наказом №35 від 24.02.2021 - оголошено простій у період з 01.03.2021 по 31.03.2021. Наказом №63 від 29.03.2021 - оголошено простій у період з 01.04.2021 р. по 30.04.2021. Наказом №77 від 26.04.2021 р. -оголошено простій у період з 01.05.2021 по 31.05.2021. Наказом №90 від 25.05.2021 - оголошено простій у період з 01.06.2021 по 30.06.2021. Наказом №110 від 26.07.2021 - оголошено простій у період з 01.08.2021 по 30.11 .2021. Наказом №151 від 12.11.2021 - оголошено простій у період з 01.12.2021 по 31.12.2021. Наказом № 161 від 18.11.2021 - оголошено простій у період з 01.01.2022 по 31.01.2022 /а.с. 111-1118/. Згідно довідок вих. № 37 від 06.04.2023 Ощадбанку, поточний рахунок АТ «Київський завод «Радар» заблоковано, у зв`язку із постановою про арешт від 24.07.2020 ВП № 62645672 вимога № Ю-41242-10 У від 07.04.2020; вих. № 38 від 07.04.2023 Ощадбанку, поточний рахунок АТ «Київський завод «Радар» заблоковано, у зв`язку із постановою про арешт від 08.06.2021 ВП № 64336865 вимога № Ю-41242-10 У від 04.12.2020 /а.с.119-120/. Відповідно до листа вих. №12 від 31.01.2023, виданим Державним ощадним банком України АТ ТВБВ № 10026/016, 13.08.2021 по 23.12.2022 гривневий рахунок АТ «Київський завод «Радар» було заблоковано. Відповідно до табелю обліку використання робочого часу за період з 01.02.2022 по 28.02.2022 останнім робочим днем позивача, було 24.02.2022. Позивач в день звільнення не працювала /а.с. 53/. 05.05.2022 позивач звернулась до відповідача з заявою про проведення повного розрахунку, яка була отримана відповідачем 10.05.2022. Згідно довідки вих. № 33 від 28.02.2023 р. заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі на 28.02.2023 склала: 52530 грн. 79 коп., з урахуванням компенсації за невикористану відпустку (74 календарних дні), в сумі 3059 грн. 90 коп. /ас. 54/. Згідно платіжного доручення № 442611 від 02.03.2023 відповідачем була погашена заборгованість по нарахованій та невиплаченій під час звільнення заробітній платі, в тому числі компенсація за невикористану відпустку 74 календарні дні, у розмірі 52530 грн. 79 коп. /а.с. 52/, згідно розрахунку /а.с. 55- 58, 80/, шляхом перерахування на банківську картку позивача. Мотиви, з яких суд виходив при постановленні рішення і положення закону, яким він керувався. Як вбачається із встановлених обставин у зв`язку з недостатнім навантаженням виробництва, з метою ефективного і раціонального використання енергетичних ресурсів та робочого часу працівниками відповідачем було встановлено одноденний режим роботи. Крім того, в подальшому у зв`язку з недостатнім завантаженням виробництва через відсутність замовлень Міністерства оборони України, що в свою чергу унеможливлює оплату в повному обсязі енергоресурсів, а також відповідно до ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційний хвороб», Постанови КМУ від 13.10.2020 №956, з метою забезпечення охорони праці і здоров`я працівників, запобігання поширенню COVID-1 на відповідачем оголошено простій. Згідно ч. 1 ст. 34 КЗпП України, простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Отже, відповідач у зв`язку з відсутністю замовлень, можливості отримання доходу змушено було змінити режим роботи на одноденний, а з листопада 2020 р. зупинити роботу. Оскільки відповідач не проводив господарську діяльність, дохід не отримував, тому виникла заборгованість по заробітній платі. Крім того, у зв`язку з відкриттям зведеного виконавчого провадження у відповідача були заблоковані поточні рахунки, що безумовно вплинуло на фінансову спроможність останнього у проведенні вільного розпорядження коштами та створили низку утруднень для виконання зобов`язань перед бюджетом та працівниками. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахункуз працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). У диспозиції ст. 117 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за період після звільнення найманого працівника, оскільки такий період починається днем звільнення, який є і днем остаточного розрахунку відповідно до статті 116 КЗпП України і закінчується днем фактичного розрахунку. В свою чергу, КЗпП України не передбачено відповідальності роботодавця за порушення термінів виплати заробітної плати у вигляді стягнення на користь працівника, що продовжує працювати на підприємстві, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні (постанова ВП ВС від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19; ППВСУ від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»). Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що вимога простягнення середнього заробіткув сумі 36764 грн. 94 коп. за період з 01.11.2019 по 24.02.2022, тобто коли сторони перебували у трудових відносинах, де останнім робочим днем був 24.02.2022, не підлягає задоволенню,оскільки відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за ст. 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України і згідно ст. 117 КЗпП України саме звільненому працівнику іперіод за яким нараховується середній заробіток, починається з наступного дня порушення роботодавцем строків визначених ст. 116 КЗпП України та стягується за час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Що стосується вимоги позивача по стягнення компенсації за невикористану відпустку, суд вважає її необґрунтованою, оскільки з розрахунку наданого відповідачем та виконаного за допомогою спеціалізованої бухгалтерської програми, що не заперечувалось учасниками процесу вбачається, що відповідна компенсація була виплачена разом із заборгованістю та розрахована, з урахуванням одноденного графіку роботи та періоду простою і позивачем такий розрахунок не спростовано. Оцінюючи, належність, допустимість, достовірність, доказів окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні і задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed