Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-27 00:00:00

06 лютого 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою відповідно до якої просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] та стягнути з останньої на користь позивача [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з дати подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 26.09.2015 року між сторонами по справі було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають двох дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач з [PERSON] проживали однією сім`єю до лютого 2021 року, після чого шлюбні стосунки були припинені та почали проживати окремо, при цьому спільний син [PERSON] , [INFO] з моменту фактичного розлучення, тобто з лютого 2021 року почав проживати разом з позивачем. Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 14.06.2022 року шлюб з відповідачем було розірвано. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 14.06.2022 року затверджено мирову угоду між сторонами та визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з позивачем , а малолітнього [PERSON] , [INFO] з відповідачем [PERSON] . Однак, з моменту фактичного припинення шлюбних відносин, тобто з лютого 2021 року, коли [PERSON] , почав проживати з батьком, [PERSON] взагалі почали ігнорувати спільного сина, тобто почала ухилятися від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина, а саме вихованням та навчанням сина не займається, взагалі не цікавиться життям сина та навіть не спілкується з ним, не допомагає в забезпеченні його матеріально з метою забезпечення дитини необхідним харчуванням, медичним доглядом, не виявляє щодо нього материнського піклування, тобто мати не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, на підставі позивач для захисту інтересів дитини був змушений звернутися до суду з вищевказаним позовом. Ухвалою суду від 27 лютого 2023 року було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 07 червня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 24 березня 2023 року від представника виконкому Саксаганської районної у місті ради Овдія В.С. надійшла заява про слухання справи за відсутності представника, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] до зали судового засідання не з`явилася, в сою чергу надала суду заяву відповідно до якої не заперечує щодо задоволення позовних вимог. (а.с.23) Будучи присутнім у судовому засіданні позивач [PERSON] пояснив суду, що з відповідачкою має двох дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 14.06.2022 року затверджено мирову угоду між сторонами та визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з ним, а малолітнього [PERSON] , [INFO] з відповідачем [PERSON] . З моменту припинення шлюбних відносин, тобто з лютого 2021 року [PERSON] взагалі почали ігнорувати спільного сина [PERSON] , тобто почала ухилятися від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина, а саме вихованням та навчанням сина не займається, взагалі не цікавиться життям сина та навіть не спілкується з ним, не виявляє інтересу до дитини, не забезпечує фінансово утримання та розвиток сина. На його думку, відповідач образилась на дитину, бо він обрав проживати з ним, а не з нею. Він спілкується з меншим сином, діти між собою, але відповідач взагалі не проявляє уваги до [PERSON] . Відповідачка веде себе безвідповідально, не виконала домовленності щодо надання дозволу виїхати дітям за кордон на оздоровлення з бабусею. Наполягає на задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] суду пояснив, що відповідач з позовом погодилась. Відповідно до вимог ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, після надходження заяви відповідача перевірив чи визнання відповідачем позову не суперечить закону або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Так, суд враховує, що позови щодо позбавлення батьківстьких прав стосуються , насамперед, інтересів дитини, тому визнання відповідачем позовоу не призводить до автоматичного задоволення позовних вимог. Вислухавши думку учасників судового засіданні, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи. В судовому засіданні встановлено, що сторони у справі мають двох дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . (а.с.15-16). Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 14.06.2022 року затверджено мирову угоду між сторонами та визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з позивачем , а малолітнього [PERSON] , [INFO] з відповідачем [PERSON] (а.с. 13-14). Згідно п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати може бути позбавлена судом батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Судом встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. У відповідності до ч.4 ст.19 СК України при розгляді спорів судом щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування та у відповідності до ч.5 цієї статті подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. Відповідно до ч.1 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із ч.1 ст.152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 ст.155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона, систематично, незважаючи продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо нього: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дитини, відсутність підтримки рідних та належного супроводу соціальних служб. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 243/13192/19-ц вказав на відсутність підстав для позбавлення батька батьківських прав, оскільки він, в силу своїх можливостей, намагається піклуватися про дітей. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі справа № 753/2025/19 вказав, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У справі відсутні жодні докази застосування до відповідачки будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, социальних служб. З наведених обставин, суд враховує, що самоусунення відповідачки від обов`язків щодо виховання та утримання сина, носить нетривалий час, позивач не звертався за допомогою до соціальний служб підтримки родини, для надання допомоги щодо усвідомлення відповідачкою своїх батьківських обов`язків. Суд вважає, що на цей час не врачено можливості забезпечити участі відповідачки в вихованні та розвитку малолітнього [PERSON] . Крім того, як вбачається із Висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] складеного Виконавчим комітетом Саксаганської районної у місті ради , вважають за доцільне не позбавляти батьківських прав [PERSON] , [INFO] , у відношенні малолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с.36-37). За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідачки відносно сина не забезпечуватиме інтересів дитини. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому суд вважає за необхідне у цій частині позовних вимог потрібно відмовити повністю. Стосовно вимог позивача, які стосуються стягнення аліментів з відповідача, суд зазначає наступне. Згідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. На підставі ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частині від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1)стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2)стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка,дружини,батьків,дочки,сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Ч.2 ст. 182 СК України, передбачає, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до ч. 5ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Згідно ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи викладене вище, матеріальне становище та потреби дитини, а також інші обставини, що мають істотне значення, суд вважає можливим позовні вимоги про стягнення аліментів задовольнити стягнути з [PERSON] [INFO] уродженки м.Кривого Рогу аліменти на утримання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку, але не менше нід 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 6 лютого 2023 року до повноліття дитини на користь [PERSON] . Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Також, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави належить стягнути судовий збір у розмірі 1073,60 грн. На підстави викладеного вище, ст.ст. 150, 164, 180-183, 191 СК України,

Outcome: partial