Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-09 00:00:00

Позивачка [PERSON] , в особі представника адвоката Луньової Л.В., яка діє на підставі доручення від Запорізького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги № 356 від 10.04.2023, звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договорами позики (борговими розписками) від 18.01.2022 та 30.01.2022 у сумі 1200 доларів США, заборгованість за користування грошовими коштами 6 000 гривень, 3% річних 41,42 долари США. Разом з позовом, позивачкою подано клопотання про звільнення від сплати судового збору, обґрунтоване тим, що вона є малозабезпеченою особою, отримує мінімальну пенсію та є інвалідом 3-ї групи. Позов обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного 18.01.2022 Договору позики (шляхом написання боргової розписки) позивачкою відповідачу було надано в борг грошові кошти у сумі 800 доларів США, терміном повернення отриманої суми до 19.02.2022 та сплатою 4 000 гривень за користування грошима. Крім того, відповідно до укладеної 30.01.2022 розписки, позивачка надала відповідачу в борг грошові кошти у сумі 400 доларів США, терміном повернення отриманої суми до 03.03.2022 та сплатою 2 000 гривень за користування грошима. [PERSON] станом на час звернення з вказаним позовом до суду грошові кошти за жодною з розписок не повернув, а тому загальний розмір його заборгованості складає 1 200 доларів США, які позивачка просить стягнути з відповідача на свою користь, а також 6 000 гривень за користування грошима та 3% річних у сумі 41,42 доларів США. Ухвалою від 02.05.2023 відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. Позивачку звільнено від сплати судового збору. Відповідач відзив на позов не надав. Позивачка в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, з заявою про відкладення розгляду справи, до суду не зверталася. Представник позивачки адвокат Луньова Л.В. подала заяву про задоволення позовних вимог, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач, будучи повідомленим про розгляд справи, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, в судове засідання не з`явився. Причини неявки суду не повідомив, з відзивом та запереченнями на позов до суду не звертався. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Оскільки особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши позовну заяву та письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень статей\~526,\~530,\~598,\~599 ЦК України,\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно із частиною першою\~статті 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій\~статті 627 ЦК України\~визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.. Згідно із статтею 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до висновку, який містить постанова Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, який згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК має бути врахований судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Судом встановлено та перевірено матеріалами справи, що 18 січня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] шляхом написання боргової розписки, було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивачки грошові кошти у сумі 800 доларів США строком повернення до 19.02.2022 та сплатою 4 000 гривень за користування грошовими коштами. Крім того, 30 січня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] шляхом написання боргової розписки, було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивачки грошові кошти у сумі 400 доларів США строком повернення до 03.03.2022 та сплатою 2 000 гривень за користування грошовими коштами. Факт одержання відповідачем грошових коштів підтверджується відповідними розписками від 18.01.2022 та 30.01.2022. Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 501/1243/20, провадження № 61-14794 св 21. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: (1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; (2) зміна умов зобов`язання; (3) сплата неустойки; (4) відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК). Суд встановив, що позивачка [PERSON] виконала свої зобов`язання за Договорами позики, надавши відповідачу [PERSON] у позику грошові кошти в загальній сумі 1 200 доларів США. Відповідач, у свою чергу, свої зобов`язання за Договорами не виконав, що є підставою для стягнення з нього на користь позивачки вказаних коштів, а також коштів за користування грошима у сумі 6000 гривень, що передбачено умовами боргових розписок. Факт невиконання відповідачем умов Договорів підтверджується наявністю у позивачки оригіналів розписок про отримання грошових коштів, які надані суду. Згідно зі статтею 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог статті 192 ЦК України, гривня, є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом статті 524 ЦК України, грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У частині третій статті 533 ЦК зазначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049 ЦК України,\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18),\~№ 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження\~№ 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.10.2019 (справа № 723/304/16-ц) зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від\~04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Згідно з умовами Договору грошові зобов`язання відповідача виражені у доларах США. Відповідно до витягу з офіційного вебсайту Національного банку України станом на час розгляду справи у суді, курс долара США по відношенню до української гривні становив 36,5686\~гривень за 1 долар США. З огляду на вищевказане, загальний розмір заборгованості [PERSON] перед позивачкою [PERSON] за Договорами позики від 18.01.2022 та 30.01.2022 складає 43 882,32 гривні = (1 200 доларів США х 36,5686 гривень). За приписами ч.1-2,\~ст.536 ЦК України,\~за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. У боргових розписках від 18.01.2022 та 30.01.2022 зазначено, що [PERSON] повинен сплатити [PERSON] за користування грошовими коштами 4 000 грн. та 2 000 грн. відповідно. З огляду на вказане, з відповідача на користь позивачки також підлягають стягненню грошові кошти у сумі 6 000 грн. за користування грошовими коштами, отриманими відповідно до боргових розписок. Відповідно до частини першої\~статті 1050 ЦК України\~якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Згідно із ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 02 вересня 2015 року у справі № 6-369цс15, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Оскільки\~стаття 625 ЦК України\~розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5\~ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою\~статті 625 ЦК України\~нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. У частині другій\~статті 625 ЦК України\~прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Згідно із наданим позивачкою розрахунком,який суд визнає належним та обґрунтованим доказом, відповідач за порушення виконання свого зобов`язання перед нею, має сплатити 3% річних від суми боргу у розмірі 41,42 доларів США, що складається з: 27,61 доларів США= (800 доларів США х 3% / 365 днів х 432 дні) за період з 19.02.2022 по 28.04.2023; 13,80 доларів США = (400 доларів США х 3% / 365х 420 днів) - за період з 03.03.2022 по 28.04.2023. Відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б спростували факт укладення між ним та позивачкою спірних договорів позики, дійсність їх умов та передачі коштів, а тому суд приходить до переконання, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за договорами позики від 18.01.2022 та 30.01.2022 слід задовольнити та стягнути з відповідача в користь позивачки відповідні кошти. Висновки суду узгоджуються з правовою позицією, висловленою у постанові Великої палати Верховного суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи звільнення позивачки від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1073,60 гривні.

Outcome: approved