Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-27 00:00:00

14.02.2023 позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просить: визнати за [PERSON] , як членом (колишнього) колгоспного двору, право власності на 1/4 частини житлового будинку та належних до нього господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] , як спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності на 1/2 частину житлового будинку та належних до нього господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначає, що житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належав колгоспному двору, головою якого була [PERSON] . Станом на 01.07.1990 зареєстрованими у вказаному колгоспному дворі були: [PERSON] (голова двору), [PERSON] (дружина голови), [PERSON] (онука), [PERSON] (онук). Внаслідок смерті [PERSON] головою двору затверджено [PERSON] . Всі перелічені члени двору набули в рівних частках по 1/4 право власності будинковолодіння. [INFO] помер [PERSON] , після його смерті відкрилася спадщина, в тому числі на 1/4 частину будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] . За життя ним заповіт складено не було та дружина [PERSON] вступила в управління та володіння спадковим майном після смерті чоловіка. [INFO] померла [PERSON] , після її смерті відкрилася спадщина на 1/4 житлового будинку та на 1/4 житлового будинку прийнятої спадщини після смерті чоловіка. За життя спадкодавцем було складено заповіт від 17.05.2006, відповідно до якого спадкодавець все своє майно заповіла своїй внучці [PERSON] , яка проживала зі спадкодавцем до дня смерті, тобто, прийняла спадщину. З приводу оформлення своїх спадкових справ позивачка звернулася до Старосамбірської державної нотаріальної контори. Однак нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки будинок належав колгоспному двору, частки, в якому не визначені. У зв`язку з наведеним, з метою захисту спадкових прав, звернулася до суду з даним позовом. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.02.2023 справа передана для розгляду судді Клімченку М.І. Ухвалою судді від 15.02.2023 відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження. Ухвалою суду від 27.04.2023 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду. В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялися, представник надав через канцелярію суду заяву, відповідно до якої, просив справу розглянути за його відсутністю та відсутністю позивачки, позов підтримав. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялася, проте від неї на адресу суду надійшла заява, в якій остання просить справу розглядати у її відсутності, проти позову не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в порядку, передбаченому частиною 11 статті 128 ЦПК України, причини неявки не відомі. Оскільки в судове засідання не з`явилися всі учасники справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України, не здійснюється. Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин, без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши письмові докази надані позивачкою, суд вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належав до суспільної групи - колгоспного двору, головою якого була [PERSON] , що вбачається з свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 19.08.1994 та довідки Самбірського МБТІ №1580. Вартість такого будинковолодіння згідно звіту ФОП « [PERSON] » становить 118000 грн. (а.с.4-5). Станом на 01.07.1990 зареєстрованими у вказаному колгоспному дворі були: [PERSON] (голова двору), [PERSON] (дружина голови), [PERSON] (онука), [PERSON] (онук), що підтверджується довідкою виконавчого комітету Старосамбірської міської ради Самбірського району Львівської області (а.с.8). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 26.10.1991 (а.с.12). Внаслідок смерті [PERSON] рішенням виконавчого комітету Торчиновицької сільської ради №20 від 14.04.1994 затверджено головою колгоспного двору [PERSON] (а.с.9). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 06.04.2010 (а.с.14). 17.05.2006 [PERSON] було складено заповіт, згідно якого на випадок своєї смерті вона зробила таке розпорядження: все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповідає внучці [PERSON] (а.с.15). Листом Старосамбірської державної нотаріальної контори Львівської області №43/02-14 від 24.01.2023 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки будинок належав колгоспному двору, частки, в якому не визначені (а.с.18). Відповідно до довідки Торчиновицького старостинського округу виконавчого комітету Торчиновицької сільської ради №6 від 04.01.2023 [PERSON] проживала зі спадкодавцем до дня смерті (а.с.16). Згідно рішення виконавчого комітету Торчиновицької сільської ради Старосамбірського району Львівської області №45 від 17.06.2010 переоформлено право власності на житловий будинок бувшого колгоспного двору в [ADDRESS] , на осіб, які проживали і були прописані в даному будинку, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по 1/4 кожному (а.с.27). Спадкоємців до обов`язкової частки у спадщині, відповідно до наданих матеріалів спадкової справи, судом не встановлено. Таким чином, через відсутність належних правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок позивачка не може в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на дане спадкове майно, у зв`язку із чим звернувся до суду із зазначеним позовом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно із частиною 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно статті 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Так, відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (частина 1 статті 1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (пункт 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Прикінцевими та перехідними положеннями ЦК України положення зазначеного\~Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності діючим ЦК України, положення цього\~Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, які виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки згадані вище правовідносини виникли до набрання чинності діючим ЦК України, то суд при розгляді даного спору у вказаній частині керується положеннями ЦК Української РСР 1963 року та діючими на той час законодавчими актами. Так, у відповідності до положень частини 2 статті 9 Закону СРСР «Про власність в СРСР», який набрав чинності з 01.07.1990, майно селянського господарства належить його членам на праві загальної спільної власності, якщо інше не передбачено законодавчими актами союзної і автономної республіки. Пунктом 4 Постанови Верховної Ради УРСР від 26.03.1991 № 885-12 «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність» (що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що правила, які містяться у Законі Української РСР «Про власність» і були передбачені Законом СРСР «Про власність в СРСР», застосовуються з дня введення в дію Закону СРСР, тобто з 01.07.1990. Як роз`яснюється у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положень статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення у дію цього Закону (тобто з 15.04.1991). Таким чином, до правовідносин, які виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.01.1991, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Так, відповідно до статей 120, 121 ЦК Української РСР 1963 року, у редакції, яка була чинною до 1991 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою усіх членів двору. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю, тощо. Відповідно до статей 120-127 ЦК Української РСР 1963 року, у редакції, яка була чинною до 1991 року, колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб-членів колгоспу, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства та задоволення сімейних потреб. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 не втратили права на частку у його майні. Такими, що втратили це право згідно положень\~статті 126 ЦК Української РСР 1963 року, у редакції, яка булла чинною до 1991 року, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (у цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Розмір частки члена двору визначається виходячи із рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних у відповідності до положень статті 123 ЦК Української РСР. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до пункту 20 «Вказівок по веденню погосподарського обліку у сільських радах народних депутатів», затверджених постановою Держкомстату СРСР від 25.05.1990 за № 69, у графі «суспільна група господарства» записується станом на 01 січня відповідного року одна із наступних суспільних груп: господарство колгоспника; господарство робітника; господарство службовця; господарство інших категорій населення. Суспільна група господарства встановлювалася у залежності від роду занять голови господарства. Згідно з вимогами статті 4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки голови (члена) колгоспного двору у майні двору застосовуються з 01.07.1990. У разі смерті голови (члена) колгоспного двору спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті голови та кожного з його колишніх членів. Таким чином, спадщина після смерті колишнього голови колгоспного двору\~ [PERSON] на його частку в майні колгоспного двору, яка відкрилася після його смерті, перейшла до наступного голови колгоспного двору [PERSON] та відкрилася після її смерті, тобто, [INFO] . Відповідно, спадкування проходить за правилами, визначеними діючим ЦК України. Таким чином, з огляду на наведені положення закону та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд вважає, що після смерті спадкодавця [PERSON] відкрилася спадщина на 1/4 частини будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] , належної спадкодавцю як члену колгоспного двору та на 1/4 частину прийнятої спадщини після смерті чоловіка [PERSON] за тією ж адресою, право власності на які, перейшло за загальними правилами спадкування до [PERSON] (позивачки у справі). Однак, оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину, у зв`язку з відсутністю належних правовстановлюючих документів на дане нерухоме майно, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування.

Outcome: approved