Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-26 00:00:00

[PERSON] звернулась із позовом до суду та просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТТВК» на свою користь 21 000 грн. та вирішити питання про розподіл судових витрат. В обґрунтування позову зазначено, що 11.02.2022 р. між позивачем та ТОВ «ТТВК» тм TUI Ukraine(«Туроператор»), від імені та за дорученням якого діяло ПП «ДАТУР» («Турагент») в особі директора Козловської О.А., укладено договір на туристичне обслуговування № 5931274. У день підписання вказаного договору було сформовано лист бронювання та позивач здійснила перший платіж у сумі 21000 грн. у порядку, визначеному п. 3.4.11 договору, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок ПП «ДАТУР». У зв`язку зі зміною обставин та на виконання п. 5.1 вказаного договору 23.02.2022 р. (за місяць до запланованого початку подорожі) позивач подала письмову заяву через систему бронювання про відмову від подальшого виконання вказаного договору. Заяву позивача було задоволено та замовлення анульовано, що підтверджується перепискою з турагентом. За переконанням позивача, оскільки договір на туристичне обслуговування було розірвано, послугу за вказаним договором позивачем не отримано, а кошти сплачено, в туроператора виник обов`язок щодо повернення позивачу коштів. Ухвалою судді від 18.11.2022 року за вказаною позовною заявою відкрито провадження та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, а ухвалою судді від 11.01.2023 року залучено до участі у справі Приватне підприємство «Датур» в якості третьої особи. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем реєстрації юридичної адреси відповідача направлялись ухвала про відкриття провадження, яка повернулась з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини п`ятої статті 279 ЦПК України. Третя особа по справі Приватне підприємство «Датур» про відкриття провадження у справі повідомлена належним чином, однак пояснень відносно позову на адресу суду направлено не було. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 11.02.2022 р. між позивачем та ТОВ «ТТВК» тм TUI Ukraine («Туроператор»), від імені та за дорученням якого діяло ПП «ДАТУР» («Турагент») в особі директора Козловської О.А., укладено договір на туристичне обслуговування № 5931274. Згідно п. 2.1 вказаного договору Туроператор зобов`язався відповідно до бронювання Турагента, здійсненого за замовленням Туриста, надати комплекс туристичних послуг, надати інформаційно-консультаційні послуги, а позивач, як турист, зобов`язалась на умовах цього договору прийняти та оплати їх. Підпунктом 2.2.1. п.2.2. Договору встановлено, що Туроператор через Турагента зобов`язаний здійснити бронювання туристичних послуг та надати туристичні послуги, замовлені Туристом, у повному обсязі, в кількості, якості та у визначені Договором строки, за умови повної оплати вартості туристичного продукту Туристом у строки, встановлені Договором. Згідно п.п. 3.4.1 п. 3.4 Договору Турист зобов`язаний ознайомитись з умовами Договору, дотримуватись і виконувати їх в повному обсязі, прийняти замовлені послуги за умови їх повної оплати. Підпунктом 3.4.11 п. 3.4 Договору Турист зобов`язаний оплатити Туроператору через Турагента вартість замовленого туристичного продукту протягом строку, який вказаний в п.4.5 Договору. Вбачається, що позивач здійснила переказ коштів на рахунок третьої особи в розмірі 21000 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.2453578102.1 від 11.02.2022р. За твердженням позивача, остання подала письмову заяву через систему бронювання про відмову від подальшого виконання вказаного договору, що не заперечується третьої особою, та вбачається із відповіді від 29.11.2022 р. № 29-11/А наданої третьої особою на адвокатський запит. Крім того, із зазначеної вище відповіді, вбачається, що третьою особою в порядку, передбаченому положеннями Агентського договору №ТУ43/04-14 по реалізації туристичного продукту від 25.04.2014 та Договору на туристичне обслуговування №5931274 від 11.02.2022, ПП «ДАТУР» проведено перерахування суми коштів у розмірі 20 950 грн. на поточний рахунок Туроператора (TOB «ТТВК» тм TUI Ukraine), що підтверджується платіжними дорученнями №1305 та №1306 від 11.02.2022, відповідно. Згідно ч. 1 ст. 20 Закону України «Про туризм» за договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, який укладає договір безпосередньо або через турагента) зобов`язується надати за замовленням іншої сторони (туриста) комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а турист зобов`язується оплатити його. Згідно ч. 10 ст. 20 Закону України «Про туризм» турист вправі відмовитися від виконання договору на туристичне обслуговування до початку туристичної подорожі за умови відшкодування туроператору (турагенту) фактично здійснених ним документально підтверджених витрат, пов`язаних із відмовою. Відповідно до ч. 3 ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Отже, договором на туристичне обслуговування № 5931274, зокрема розділом 5 встановлено порядок розірвання договору, відмови від туристичного продукту, а саме зазначено, що турист має право відмовитись від виконання цього договору до початку туристичної подорожі за умови відшкодування туроператору фактично понесених ним витрат на створення туристичного продукту і забезпечення надання його туристу. Заява про відмову туриста від туристичних послуг в письмовій формі приймається тур агентом до виконання з дня отримання такої заяви. У судовому засіданні не встановлено спору між сторонами з приводу неподання такої заяви позивачем, а тому є підстави вважать, що [PERSON] в порядку п. 5.1. відмовилась від туристичних послуг за договором на туристичне обслуговування № 5931274. Більше того, відповідачем не доведено перед судом будь-яких фактично понесених туроператором витрат на створення туристичного продукту, а заява про відмову від туру була подана більше ніж за 30 днів до його початку, а тому сума в розмірі 21000 грн. має бути відшкодована відповідачем на рахунок позивача. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Матеріали справи не містять доказів повернення суми сплачених позивачем грошових коштів на виконання умов договору на туристичне обслуговування № 5931274. За таких обставин, правомірними є вимоги позивача стягнення з відповідача сплачених на виконання Договору коштів саме в розмірі 21000 грн. Таким чином, у зв`язку з тим, що виконання предмету договору не відбулось, на переконання суду такий договір слід вважати припиненим на підставі статті ч.2 ст. 598 ЦК України. У такому разі, відповідач зобов`язаний повернути споживачу сплачену ним вартість ненаданих послуг у повному обсязі. Суд бере до уваги, що відповідач також міг понести певні фактичні витрати, пов`язані із туристичною послугою, проте жодних доказів на підтвердження цього суду не надано, і тому підстави для зменшення суми стягнення відсутні. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача підлягають судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 992,4 гривень на користь позивача. Крім того, правову допомогу позивачу надала адвокат Мельникова Надія Олександрівна, повноваження якої підтверджені ордером про надання правової допомоги від 03.11.2022 р. серії АМ № 1035718 до договором про надання правової допомоги № 16/22. Зазначеним договором встановлена вартість наданих адвокатом послуг у розмірі 2000 грн., а з квитанції до прибуткового касового ордера № 7 від 02.11.2022 р. вбачається про сплату позивачем вказаних коштів. Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що відповідачем зроблено не було. Разом з тим, фіксація розміру гонорару відповідає позиції Верховного Суду, викладеній в Постанові від 20 січня 2021 року по справі № 357/11023/18 (провадження № 61-18258св19), у якій зазначено, що «… саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. […] Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності». У постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, провадження № 61-22131св19 судом також зроблено висновок про те, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Враховуючи, що розмір судових витрат позивача на правову допомогу підтверджений належними доказами, відповідач не оспорив розміру понесених позивачем витрат, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути документально підтверджені витрати на правничу (правову) допомогу в сумі 2000 грн. Зазначена сума є співмірною до наданих послуг.

Outcome: approved