Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просила суд витребувати майно із незаконного володіння відповідачів. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в 1949 році дідові позивача [PERSON] , який працював в той час сторожем на будівництві, було відведено в постійне безстрокове користування для будівництва індивідуального житлового будинку земельну ділянку площею 0,15 га. На відведеній в постійне користування земельній ділянці дід [PERSON] побудував житловий будинок літ. А-1 житловою площею 24.8 кв.м., загальною площею 43,4 кв.м. та два сараї літ В-1 та літ. Б-1. Рішенням № 43 від 09.01.1962 року виконкомом Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська визнано право власності на зазначене домоволодіння, а 12.01.1962 року відділ комунального господарства виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська видав [PERSON] свідоцтво про право власності на домоволодіння [ADDRESS] . В 1976 році сараї літ. В-1 та Б.-1 були перебудовані дідом в житловий будинок літ. Б-1 житловою площею 21,5 кв.м., загальною площею 46,0 кв.м. 1983 році [PERSON] написав на ім`я позивача заповіт, залишивши останньому житловий будинок із надвірними будівлями, розташовані за вищевказаною адресою. Окрім цього [PERSON] збудував два сараї літ. В. та Г., сарай літ. Д з погребом від Д, входом в погріб літ. Е. Починаючи з 1981 року [PERSON] готував документи для внесення поточних змін у технічну документацію, оскільки попереднього дозволу для зведення вищевказаних будівель та споруд не було. Позивач стверджує, що виконкомом районної Ради прийняв незаконні, неправомірні рішення № 181 від 15.04.1988 року, № 508.2 від 14.10.1988 року та № 607.31 від 23.12.1988 року про узаконення самовільних будівель за померлим батьком [PERSON] , визнання його співвласником домоволодіння та встановлення його частки як співвласника в розмірі 55/100 часток. Позивачу дісталося 44/100 часток домоволодіння. На підставі вищевказаних неправильних документів Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська своїм рішенням від 04.07.2011 року у справі № 0417/2-90/20 незаконно та необгрунтовано провів розподіл спільного майна в натурі між позивачем та його сестрою [PERSON] . Теперішнім набувачем 55/100 частки домоволодіння на підставі договору дарування є [PERSON] 13.12.2022 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 22.03.2023 року підготовче судове засідання по справі було закрито. 13.01.2023 року через канцелярію суду від представника відповідачів надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що позивач [PERSON] не надав жодного доказу приналежності або правонаступництва за спірним майном, а також доказів порушення його майнових прав. 30.01.2023 року від представника третьої особи надійшли письмові пояснення по справі, у яких зазначено, що позивач не наводить жодних обставин, які могли б підтвердити порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи законних інтересів з боку Дніпровської міської ради. До суду через канцелярію суду 13.02.2023 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якому зазначено, що доводи викладені як в позовній заяві, та і у відповіді на відзив відповідачками не спростовані, аргументів про наявність у померло батька позивача у постійному користуванні земельної ділянки під будівництво не приведено, окрім посилання на те, що в 1949-1950 роках земельна ділянка надавалась на всю сім`ю, зокрема і на батька позивача [PERSON] , який народився після надання земельної ділянки. 20.02.2023 року до суду від представника відповідачів надійшли заперечення, у яких зазначено, що доводи позивача зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для позивача, що має за мету задоволення позовних вимог. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі. Представник третьої особи у судовому засіданні просила розглянути справу на розсуд суду. Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. 1949 році дідові позивача [PERSON] , який працював в той час сторожем на будівництві, було відведено в постійне безстрокове користування для будівництва індивідуального житлового будинку земельну ділянку площею 0,15 га. На відведеній в постійне користування земельній ділянці дід [PERSON] побудував житловий будинок літ. А-1 житловою площею 24.8 кв.м., загальною площею 43,4 кв.м. та два сараї літ В-1 та літ. Б-1. Рішенням № 43 від 09.01.1962 року виконкомом Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська визнано право власності на зазначене домоволодіння, а 12.01.1962 року відділ комунального господарства виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська видав [PERSON] свідоцтво про право власності на домоволодіння [ADDRESS] . В 1976 році сараї літ. В-1 та Б.-1 були перебудовані дідом в житловий будинок літ. Б-1 житловою площею 21,5 кв.м., загальною площею 46,0 кв.м. 1983 році [PERSON] написав на ім`я позивача заповіт, залишивши останньому житловий будинок із надвірними будівлями, розташовані за вищевказаною адресою. Окрім цього [PERSON] збудував два сараї літ. В. та Г., сарай літ. Д з погребом від Д, входом в погріб літ. Е. Починаючи з 1981 року [PERSON] готував документи для внесення поточних змін у технічну документацію, оскільки попереднього дозволу для зведення вищевказаних будівель та споруд не було. Рішенням Виконавчого комітету Індустріальної районної Ради від 15.04.1988 року № 181 "Про зміну ідеальних часток між співвласниками у домоволодінні [ADDRESS] , узаконення за [PERSON] житлового будинку Б-1, сараю Г, узаконенні за [PERSON] сараїв Д, В, затвердження акта приймання житлового будинку Б-1 та акту часток", було вирішено:1. Узаконити за [PERSON] індивідуальний житловий будинок [ADDRESS] , побудова на земельній ділянці; 2. Узаконити за гр. [PERSON] сараї В, Д, побудовані на земельній ділянці [ADDRESS] ; 3. Змінити ідеальні частки між співвласниками у домоволодінні [ADDRESS] згідно акту часток, встановивши право власності на 61/100 частки домоволодіння - за [PERSON] ; на 39/100 частки домоволодіння - за [PERSON] . Рішенням Виконавчого комітету Індустріальної районної Ради від 14.10.1988 року № 5082 "Про зміну ідеальних часток між співвласниками домоволодіння [ADDRESS] та затвердження акту часток" зазначено, що заявник ( [PERSON] ) приховав, що на момент прийняття рішення в [INFO] [PERSON] помер, та враховуючи викладене, згоду співвласників, а саме [PERSON] та [PERSON] , вирішив: 3. Змінити ідеальні частки між співвласниками у домоволодінні [ADDRESS] згідно акту часток, встановивши право власності: на 45/100 частки домоволодіння - за [PERSON] ; на 55/100 частик домоволодіння за [PERSON] . Частиною 4 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З матеріалів позовної заяви вбачається, що позивач неодноразово наголошував на протиправності рішень Виконавчого комітету Індустріальної районної Ради. Однак вищевказана протиправність не знайшла свого підтвердження у рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04.07.2011 року по справі № 0417/2-90/11. Окрім цього, рішенням Індустріального районного суду від 29.01.2016 року по справі № 202/1601/16-ц предметом спору якого було спірне нерухоме майно, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] , в частині визнання дій [PERSON] щодо надання [PERSON] дозволу на узаконення шляхом введення в експлуатацію та оформлення на його ім`я права власності на житловий будинок Б-1 сараїв В, самовільно збудованих у спадковому домоволодінні [ADDRESS] , адже позовні вимоги є безпідставними. Позивач посилається на записи Погосподарської книги, та вважає, що відведення в передбаченому порядку земельної ділянки під забудову надавалось лише [PERSON] . Однак, суд не погоджується з таким твердженням, оскільки із тексту вищевказаної книги вбачається, що [PERSON] є головою сім`ї до складу якої входять: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яким надано у господарювання земельну ділянку. Інформація щодо виділення саме [PERSON] земельної ділянки під забудову відсутня. Положеннями ст. ст. 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України, надає власнику право витребувати майно з чужого незаконного володіння. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у статтях 12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 76 і 81 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував той факт, що 55/100 часток домоволодіння [ADDRESS] належить саме [PERSON] . Доводи позивача зводяться до незгоди з вищевказаними рішеннями Виконавчого комітету Індустріальної районної Ради, які останній оскаржував, однак неправомірність яких, суд у своїх рішеннях не знайшов. Ґрунтуючись на засадах верховенства права, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень та які були досліджені у судовому засіданні, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Представник відповідачів подав клопотання про застосування строку позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Про існування Погосподарської книги позивачу стало відомо 14.11.2019 року, що підтверджується копією витягу. З моменту подачі позовної заяви строк позовної давності у три роки не сплив, а тому позивачем дотримано строк позовної давності та у задоволенні клопотання потрібно відмовити. Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати залишити за позивачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed