Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-29 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до Київської міської ради про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю, у якому просить визнати за ним право власності на 2/5 частини квартири [ADDRESS] за набувальною давністю. Свої вимоги позивач обґрунтував наступним. Близько вісімнадцяти років [PERSON] безперервно, відкрито і безперешкодно користується 2/5 частинами двокімнатної квартири [ADDRESS] загальною площею 48 кв. м., та є власником особових рахунків, добросовісно сплачує комунальні послуги та несе всі інші витрати, пов`язані з її утриманням квартири. Крім того, у вказаній квартирі ним за власні кошти було зроблено капітальний ремонт. Так як будинок 1951 року побудови, спільно з іншими мешканцями будинку протягом усього часу проживання в ньому активно займається ремонтом даного житлового будинку та підтримання його в належному стані. Зазначені вище обставини можуть підтвердити всі мешканці будинку. Зазначає, що право власності на 2/5 частини двокімнатної квартири [ADDRESS] , ні за ким не зареєстровано, тому просить визнати за ним право власності на цю частку. В підготовчому судовому засіданні 20.11.2019 залучено в якості третіх осіб: Приватне підприємство «Еріо», Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м.Києва», Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація. У відзиві проти позову представник Київської міської ради просить відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Однією з основних умов для набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне володіння, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Однак, [PERSON] в позові зазначає, що близько вісімнадцяти років безперервно, відкрито і безперешкодно користується 2/5 частинами двокімнатної квартири [ADDRESS] , отже, позивачу достеменно відомо, хто був користувачем вказаного жилого приміщення. Таким чином, достовірно знаючи про належність до комунальної власності територіальної громади м. Києва спірного нерухомого майна житлового приміщення, до якого Позивач вселився і яким він користується без законних підстав, Позивач повинен був усвідомлювати неправомірність свого володіння ним, що свідчить про недобросовісність такого володіння, а тому правові підстави для визнання за ним права власності за набувальною давністю відсутні. Представник КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» адвокат Коваленко О.О. у поданих суду поясненнях просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Зазначає, що з позовної заяви не можливо встановити, які правові підстави є у позивача для проживання у спірній квартирі та визнання за ним права користування чи права власності на частину спірної квартири. А договори, квитанції на оплату комунальних послуг та накладні на придбання будівельних матеріалів самі по собі можуть підтвердити лише той факт, що позивач оплачував комунальні послуги та купував будівельні матеріали, але аж ніяк не факт проживання у квартирі. Крім того, позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. В письмових поясненнях представник Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації Мусійчук В.А. просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку з тим, що позивач до 01.11.2019 року був зареєстрований в однокімнатній приватизованій квартирі [ADDRESS] . Квартира приватизована на Позивача. 3 01.11.2019 і по сьогоднішній день [PERSON] разом з сім`єю у складі чотирьох осіб (він, дружина, дочка та син) зареєстровані в окремій трикімнатній приватизованій квартирі [ADDRESS] . Дана квартира також приватизована на позивача. Будинок [ADDRESS] відповідно до рішення Київської міської ради народних депутатів від 26.02.90 року за № 210 «Про відселення громадян з будинків [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] та переведення їх в нежилі» переведено у нежилий фонд. За 1990-1993 роки за рахунок житлової площі фонду поточного звільнення району частина мешканців вказаного будинку була відселена. На підставі рішення Мінського місцевого суду від 05.10.2001 року у справі № 2-1421 вказане рішення Київської міської ради від 26.02.1990 по відношенню до будинку [ADDRESS] визнано недійсним. В грудні 1994 року відділення Фонду комунального майна Мінського району м. Києва по договору купівлі-продажу продало цей будинок ТОВ концерн «Ралекс» (договір купівлі-продажу від 12.12.1994, згідно з яким покупець був зобов`язаний відселити мешканців будинку). Концерн «Ралекс» в свою чергу продав цей будинок товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (договір купівлі-продажу від 23.06.1997). Згодом, Ліквідаційна комісія Товарної біржи «Українська біржа нерухомості» продала вищевказаний будинок ПП «Еріо» (договір купівлі-продажу від 28.09.2001, згідно з яким покупець був зобов`язаний виконати умови договору купівлі-продажу укладеним між Фондом комунального майна Мінського району м. Києва та Концерном «Ралекс» в частині відселення мешканців будинку). 25.05.2005 рішенням Оболонського районного суду м. Києва у справі № 2-98/05, за позовом заступника прокурора Оболонського району м. Києва в інтересах громадян: [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; до Приватного підприємства «Еріо» треті особи: Оболонська районна у м. Києві державна адміністрація та представництво Фонду Державного майна України у Оболонському районі м. Києва про визнання договору купівлі- продажу недійсним. Позовну заяву заступника прокурора Оболонського району м. Києва задоволено частково, а саме: Договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS] укладеного між ліквідаційною комісією Товарною біржою «Українська біржа нерухомості» та ПП «Еріо» визнано частково недійсним, зокрема в частині купівлі кімнати площею 11,8 кв.м в двокімнатній квартирі [ADDRESS] передавши житлове приміщення в комунальну власність територіальної громади Оболонського району м. Києва. 30.11.2006 року відповідно до розпорядження Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації № 1185 «Про переведення квартир до комунального житлового фонду» квартири, зокрема і одну кімнату квартири [ADDRESS] було переведено до комунального житлового фонду. З часом, а саме 28.12.2007 зареєстрованих громадян в ізольованій кімнаті житловою площею 11,8 кв.м в квартирі [ADDRESS] було відселено з наданням іншого жилого приміщення. Повторне заселення кімнати житловою площею 11, 8 кв.м в квартирі [ADDRESS] заборонено. Крім того, позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка завжди знала, хто є власником. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Представниця третьої особи в судовому засідання просила відмовити у задоволенні позову з підстав викладених в письмових поясненнях. Представники третіх осіб КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м.Києва», Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, ПП «ЕРІО» в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд ухвалив проводити розгляд справи за відсутністю учасників справи, що не з`явилися. Заслухавши пояснення позивача, свідка, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , двокімнатна, житловою площею 29,4 кв.м., загальною площею 48 кв.м., будинок 1951 року побудови. Позивач проживає в спірній квартирі з 2008 року. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта 3/5 частки від загальної площі квартири складає кімната №2 площею 17,6 кв. м та зареєстрована за ПП «ЕРІО» приватна форма власності (а.с.56-57). Відповідно до відповіді Комунального підприємства Київської міської ради «Київського міського бюро технічної інвентаризації» право власності на квартиру [ADDRESS] не реєструвалося (а.с. 95). Відповідно до рішення Київської міської ради народних депутатів від 26.02.1990 року за № 210 у м. Києві «Про відселення громадян з будинків [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] та переведення їх в нежилі» будинок [ADDRESS] переведено у нежилий фонд. За 1990-1993 роки за рахунок житлової площі фонду поточного звільнення району частина мешканців вказаного будинку була відселена (а.с. 220-221, том справи1). В грудні 1994 року відділення Фонду комунального майна Мінського району м. Києва по договору купівлі-продажу продало цей будинок ТОВ концерн «Ралекс» (договір купівлі-продажу від 12.12.1994, згідно з яким покупець був зобов`язаний відселити мешканців будинку). Концерн «Ралекс» в свою чергу продав цей будинок товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (договір купівлі-продажу від 23.06.1997). На підставі рішення Мінського місцевого суду від 05.10.2001 року у справі № 2-1421 вказане рішення Київської міської ради від 26.02.1990 щодо будинку [ADDRESS] визнано недійсним (а.с. 220-221, том справи1). Згодом, Ліквідаційна комісія Товарної біржи «Українська біржа нерухомості» продала вищевказаний будинок ПП «Еріо» (договір купівлі-продажу від 28.09.2001, згідно з яким покупець був зобов`язаний виконати умови договору купівлі-продажу укладеним між Фондом комунального майна Мінського району м. Києва та Концерном «Ралекс» в частині відселення мешканців будинку)(а.с. 234-235 том справи 1). 25.05.2005 рішенням Оболонського районного суду м. Києва у справі № 2-98/05, за позовом заступника прокурора Оболонського району м. Києва в інтересах громадян: [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; до Приватного підприємства «Еріо» треті особи: Оболонська районна у м. Києві державна адміністрація та представництво Фонду Державного майна України у Оболонському районі м. Києва про визнання договору купівлі- продажу недійсним. Позовну заяву заступника прокурора Оболонського району м. Києва задоволено частково, а саме: Договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS] укладеного між ліквідаційною комісією Товарною біржою «Українська біржа нерухомості» та ПП «Еріо» визнано частково недійсним, зокрема в частині купівлі кімнати площею 11,8 кв.м в двокімнатній квартирі [ADDRESS] передавши житлове приміщення в комунальну власність територіальної громади Оболонського району м. Києва (а.с. 222- 230 том справи 1). 30.11.2006 року відповідно до розпорядження Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації № 1185 «Про переведення квартир до комунального житлового фонду» квартири, зокрема і одну кімнату квартири [ADDRESS] було переведено до комунального житлового фонду (а.с. 236 том справи 1). 28.12.2007 зареєстрованих громадян в ізольованій кімнаті житловою площею 11,8 кв.м в квартирі [ADDRESS] було відселено з наданням іншого жилого приміщення. Повторне заселення кімнати житловою площею 11, 8 кв.м в квартирі [ADDRESS] заборонено відповідно до розпорядження Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 28.12.2007 № 1284 «Про надання житлової площі». Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих/знятих з реєстрації осіб у житловому приміщенні за адресою [ADDRESS] зареєстровані особи за вказаною адресою відсутні (а.с. 237 том справи 1). Позивач [PERSON] стверджує, що близько 18 років безперервно, відкрито і безперешкодно користується 2/5 частинами двокімнатної квартири [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] сплачує за комунальні послуги. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] її син. З 2008 року разом з дружиною та двома дітьми проживає в спірній квартирі, заселився за домовленістю з попереднім власником, який обіцяв, що син придбає квартиру у власність. Син сплачує комунальні послуги за квартиру, зробив ремонт в квартирі. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна [PERSON] є власником трикімнатної квартири загальною площею 60.1 кв.м за адресою: [ADDRESS] (а.с. 240). Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частин першої, другої статті 128 ЖК УРСР порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Відповідно до статті 129 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Аналогічна норма міститься у абзаці першому пункту 10 Примірного положення про гуртожитки. При розгляді даної справи судом встановлено, що позивач вселився в квартиру [ADDRESS] , однак ордеру для вселення, а також інших документів, які надають право на реєстрацію чи проживання в конкретній кімнаті (квартирі) матеріали справи не містять. Пред`явивши даний позов про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, позивач зазначав, він з сім`єю тривалий час проживають у всій квартирі, сплачують за житлово-комунальні послуги за всю квартиру, тобто добросовісно володіє, безперервно нею користується, а відтак наявні підстави для визнання за останнім права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні рухомі речі можуть набуватися у власність за набувальною давністю, крім випадків, встановлених статтями 336, 338, 341 і 343 цього Кодексу. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. З огляду на дану норму закону для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК України необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо), володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених Законом строків. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Частиною 1 статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Разом із цим, добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 14.08.2019 року в справі № 465/6560/15-ц (провадження №61-23753св18), правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Крім того, слід звернути увагу на те, що саме по собі проживання тривалий час в спірній частині квартири та сплата позивачем коштів за житлово-комунальні послуги, проведення ремонтних робіт у приміщенні за відсутності сукупності підстав, визначених законом, не може слугувати приводом для визнання за позивачем права власності на квартиру в цілому. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Як вбачається з матеріалів справи, 30.11.2006 розпорядження Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації № 1185 «Про переведення квартир до комунального житлового фонду» квартири, зокрема і одну кімнату квартири [ADDRESS] було переведено до комунального житлового фонду (а.с. 236 том справи 1), про що було відомо позивачу, суд не вбачає підстав для застосування положень ст. 344 ЦК України до спірних правовідносин. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, стороною позивача не доведено підстави, з якими закон пов`язує можливість визнання права власності за набувальною давністю на квартиру, відтак в задоволенні позовних вимог за наведених в позові підстав слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed