Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-26 00:00:00

У жовтні 2022 року до Шевченківського районного суду м. Києва звернувся представник позивача [PERSON] - адвокат Кобилецький О.І з даною позовною заявою, в якій просить: - визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за № 2-25, видане 19.01.2022 державним нотаріусом Першої КДНК Панченко Л.Є.; - визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за № 9-227, видане 20.08.2022 державним нотаріусом Першої КДНК праведник Н.О.; - витребувати з володіння відповідача на користь позивача квартиру за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 01.06.2018 вона прийняла від [PERSON] в дар та набула право власності на квартиру [ADDRESS] (далі - Спірна квартира) на підставі Договору дарування квартири від 01.06.2018, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нікітенко Ю.М., зареєстровано в реєстрі за № 873. Цього ж дня, приватний нотаріус Нікітенко Ю.М. видала їй Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на подаровану квартиру. Однак, у жовтні 2022 року у Витязі вона виявила технічну помилку, в якому було зазначено номер будинку [ADDRESS] , а номер квартири було зазначено 4 замість 23. У зв`язку з цим, 25.10.2022 вона звернулася до приватного нотаріуса Нікітенко Ю.М. з проханням виправити технічну помилку та в розділі «Актуальна інформація про об`єкт нерухомого майна» адресу « [ADDRESS] » замінити на « [ADDRESS] ». Однак, нотаріус листом від 25.10.2022 № 70 відмовила їй у вчиненні такої дії, та повідомила, що під час проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 01.06.2018 (реєстровий номер 873), приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нікітенко Ю.М., як державним реєстратором, було допущено технічну помилку в адресі об`єкта та відкрито розділ за адресою: [ADDRESS] . Проте, нотаріус зауважила, що на даний момент внести зміни та виправити технічну помилку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно неможливо, у зв`язку із виявленням відкритого розділу на квартиру за адресою: [ADDRESS] та реєстрацією права власності за третьою особою. ( Позивач вказує на те, що дружина [PERSON] - відповідач [PERSON] , будучи обізнаною щодо наявності Договору дарування квартири від 01.06.2018, оформила 19.01.2022 спірну квартиру на себе в порядку спадкування за законом після [PERSON] , який помер [INFO] . Таким чином, з огляду на викладене, позивач вважає, що вона є законним власником спірної квартири, а зареєстроване право власності за відповідачем квартири порушує її права власника, а тому свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.01.2022 за № 2-25 та від 20.08.2022 за № 9-227 є недійсними. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.10.2022 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України судом направлений запит до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської РДА щодо місця реєстрації відповідача. Ухвалою судді від 01.11.2022 за заявою позивача вжито заходи забезпечення позову. Ухвалою судді від 01.11.2022 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання. 22.11.2022 від приватного нотаріуса КМНО Нікітенко Ю.М. надійшли пояснення щодо позову, в яких нотаріус не заперечувала проти задоволення позову. 22.12.2022 представником позивача до суду подано клопотання про витребування доказів та клопотання про залучення третіх осіб. Ухвалою суду від 17.02.2023 витребувано у Першої київської державної нотаріальної контори спадкову справу № 929/2021. Ухвалою суду від 17.02.2023, постановленої без виходу до нарадчої кімнати, за заявою представника позивача залучено до участі у справі як третіх осіб державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори Панченко Л.Є. та державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори Праведник Н.О. В судовому засіданні, яке було призначено на 27.06.2023, представник позивача позов підтримав, просив задовольнити, з підстав, викладених у ньому. Відповідач в судове засідання не з`явилася, сповіщена належним чином по час та місце слухання справи. Третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Нікітенко Ю.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Треті особи державні нотаріуси Першої київської державної нотаріальної контори Панченко Л.Є. та Праведник Н.О. в судове засідання не з`явилися, сповіщені належним чином по час та місце слухання справи, надіслали до суду заяву про розгляд справи без їх участі та просили винести рішення відповідно до чинного законодавства. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що спірна квартира належала [PERSON] на праві особистої приватної власності: частина на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 16.11.1993 відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району, згідно Наказу № 5100 від 16.11.1993, та частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 29.01.2003 Шостою Київською державною нотаріальною конторою, за реєстровим номером 2с-131, та договором про розподіл спадкового майна, посвідченого 29.01.2003 Шостою Київською державною нотаріальною конторою, за реєстровим номером 2с-137, право власності зареєстроване в КМБТІ в реєстровій книзі 138-164, що підтверджувалось інформаційною довідкою, виданою КМБТІ 31.05.2018, КВ-2018№20350. 01.06.2018 [PERSON] , [INFO] , на підставі Договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нікітенко Ю.М., зареєстровано в реєстрі за № 873, подарував спірну квартиру своїй племінниці - позивачу у справі. Однак, під час проведення державної реєстрації права власності позивача на спірну квартиру приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нікітенко Ю.М., як державним реєстратором, було допущено технічну помилку в адресі об`єкта нерухомого майна та відкрито розділ за адресою: « [ADDRESS] », а не « [ADDRESS] ». Відповідно до частини 1 статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Пункт 1 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Такий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі N 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі N 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15. Підставою для набуття позивачем права власності на спірну квартиру є Договір дарування квартири від 01.06.2018, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нікітенко Ю.М., зареєстровано в реєстрі за № 873. Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У наведеній нормі закріплена презумпція правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Презумпція може бути спростована у двох випадках: якщо правочини за своїм змістом, формою чи іншими елементами в імперативній формі визнаються недійсними законом з моменту їх вчинення (нікчемні правочини) або недійсність яких встановлюється судом на вимогу заінтересованої особи у встановлених законом випадках (оспорювані правочини). Згідно з частиною 2 статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Договір дарування квартири від 01.06.2018, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нікітенко Ю.М., зареєстрований в реєстрі за № 873, не оспорений та не визнаний недійсним в судовому порядку. Відповідно до частини 2 статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. Враховуючи викладене, позивач набула право власності на Спірну квартиру 01.06.2018 на підставі Договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нікітенко Ю.М. зареєстрований в реєстрі за № 873. Між тим, судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , а відповідач як його дружина прийняла за ним спадщину. Зокрема, 19.01.2022 державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Панченко Л.Є. видала відповідачу Свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстровано в реєстрі за №2-25 (Спадкова справа №929/2021), згідно з яким посвідчила, що спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] , 1952 року народження, який помер [INFO] , є його дружина [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з (однієї другої) частки квартири [ADDRESS] , що належала померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Шостою київською державною нотаріальною конторою 29.01.2003 за реєстровим № 2с-131, зареєстрованого в Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 03.03.2003 і записаного у реєстрову книгу за реєстровим №7688/1366, дублікат якого виданий Шостою київською державною нотаріальною конторою 01.11.2021 за реєстровим №4-1341 та угоди про розподіл спадкового майна, посвідченого Шостою київською державною нотаріальною конторою 29.01.2003 за реєстровим №2с-137. Вказана квартира в цілому складається з двох житлових кімнат загальною площею 57,0 кв. м., у тому числі житловою площею 31,3 кв. м. Право власності на частку квартири підлягає державній реєстрації. На підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, серії та номеру 2-25 від 19.01.2022 державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Панченко Л.Є. внесла до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності відповідача на спірної квартіри за № 46228920. Крім того, 20.08.2022 державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Праведник Н.О. видав відповідачеві Свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстровано в реєстрі за №9-227 (Спадкова справа №929/2021), згідно з яким посвідчив, що на підставі статті 1261 Цивільного кодексу України спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , є його дружина [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з (однієї другої) частки квартири [ADDRESS] , яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району міста Києва 16.11.1993, згідно з розпорядженням від 16.11.1993 №5100, зареєстрованого в Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 01.12.1993 і записано у реєстрову книгу за №7688/1366, дублікат якого виданий згідно з розпорядженням відділу (органу) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації 16.08.2022, №4089. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2560058480000. Вказана квартира в цілому складається з двох житлових кімнат загальною площею 57,0 кв.м., житловою площею 31,3 кв.м. Право власності на частку квартири підлягає державній реєстрації. На підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер 9-227 від 20.08.2022 року державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Праведник Н.О. внесла до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності Відповідача на Спірної квартири за № 47648647. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Суд враховує, що право власності на спірну квартиру перейшло до позивача від [PERSON] [INFO] , тобто до його смерті. Отже, спірна квартира не належала [PERSON] на момент відкриття спадщини та не могла увійти до складу спадщини. Тому, оскаржувані свідоцтва про право на спадщину були видані з порушенням приписів ст. ст. 1218, 1220 ЦК України. Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Іншими підставами визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. Такого висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного суду в постанові від 14.11.2018 по справі № 2-1316/2227/11. Також, суд враховує, що позивач є законним власником Спірної квартири з 01.06.2018 і її право власності порушується у зв`язку з видачею відповідачу і спірних свідоцтв про право на спадщину. Пленум Верховного Суду України у пункті 27 постанови від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснив, що, відповідно до статті 1301 Цивільного кодексу України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа,якій воно видане,не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути:визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Враховуючи викладене, свідоцтво про право на спадщину за законом від 19.01.2022, зареєстроване в реєстрі за № 2-25 та свідоцтво про право на спадщину за законом від 20.08.2022, зареєстроване в реєстрі за № 9-227, які підтверджують право власності відповідачки на Спірну квартиру, є недійсними, у зв`язку з порушенням права власності позивача на Спірну квартиру та включенням до них майна (рівних частин Спірної квартири), яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини. Оскільки оскаржувані свідоцтва про право на спадщину є недійсними, відповідач без відповідної правової підстави зареєструвала право власності на Спірну квартиру, яка належить на праві власності позивачеві. Велика Палата Верховного Суду в п. 74 постанови від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження No 14-256цс18) зазначає, що якщо позивач вважає, що и?ого право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаціи?нии? позов, оскільки и?ого задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого маи?на із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме маи?но. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п. п. 114 - 115 постанови Великої палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З огляду на вказане у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункти 95-98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункти 63, 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 146) та інших. Відповідачем за позовними вимогами про витребування (повернення, стягнення) нерухомого майна завжди є особа, за якою зареєстроване право на нерухоме майно, оскільки саме така особа як книжковий володілець (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 70), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 61) та постанови Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 329/1114/19-ц, від 01 серпня 2021 року у справі № 329/253/20, від 21 квітня 2022 року у справі № 759/10589/13-ц) може бути позбавлена майна в разі задоволення позову. Таким чином, наявність державної реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачем, порушує його право власності на дану квартиру, тому ефективним способом захисту прав позивача є витребування спірної квартири у відповідача на його користь. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу, суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, з огляду на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved