Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-11 00:00:00

У лютому 2023 року ТОВ "Діджи Фінанс" звернулося до Здолбунівського районного суду Рівненської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 04.12.2014 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та відповідачем укладено кредитний договір № 200160681, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 21700 грн., з встановленим строком користування з 04.12.2014 року по 20.05.2017 року та зобов`язалася повернути отримані кошти у встановлений в кредитному договорі строк та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. 20.07.2020 року ТОВ "Діджи Фінанс" набуло право вимоги за кредитними договорами укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський» на підставі договору №7_БМ від 20.07.2020р, укладеному за результатами публічних торгів (аукціону) лоту № GL16N618071 проведеного 15.06.2020 р., відповідно до якого позивача визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський» в тому числі і за вказаним кредитним договором. Банк, правонаступником якого є позивач, виконав свої зобов`язання за кредитним договором, відповідач в свою чергу порушила умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків користування кредитними коштами в повному обсязі та у визначений строк. Станом на 24.02.2023 р. загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором становить 64454 грн. 15 коп. з яких: 21036,71 грн. заборгованість за кредитом та 43417,44 грн. заборгованість за відсотками. Оскільки [PERSON] в добровільному порядку заборгованість не погашає, ТОВ "Діджи Фінанс" просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості у розмірі 64454 грн. 15 коп., а також судові витрати по справі в сумі 2684,00 грн. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позов в якому вона вказує, що позов не визнає. Стверджує, що позивачем жодним доказом, не доведено: укладення кредитного правочину від 04.12.2014 року № 200160681 між нею і ПАТ "Банк Михайлівський", надання (перерахування) ПАТ "Банк Михайлівський" їй коштів у кредит за кредитним договором від 04.12.2014 року № 200160681, відступлення прав вимоги до неї ПАТ "Банк Михайлівський" на користь позивача за договором про відступлення прав вимоги від 20.07.2020 №7_БМ, наявності у неї будь-якої заборгованості перед позивачем. Зазначає, що усі твердження позивача є надуманими, бездоказовими та такими, що ґрунтуються виключно на припущеннях, суб`єктивних міркуваннях позивача, та не доведені документально. Крім того, позивач просить застосувати строк позовної давності, оскільки фактичний строк кредитування та дії Кредитного договору закінчився 04.12.2015 року, а не 20.05.2017, як стверджує позивач у позовній заяві. Стверджує, що перебіг позовної давності почався 05.12.2015 року, а строк позовної давності сплив 06.12.2018 року. При цьому, позивачем не надано докази зміни тривалості позовної давності відповідно до ч.1 ст.259 ЦК України. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. 11 квітня 2023 року представником позивача подано відповідь на відзив в якому представник позивача вказує на те, що 20.07.2020 року позивачем набуто право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», на підставі договору №7_БМ від 20.07.2020 року, укладеного за результатами публічних торгів (аукціону) лоту № GL16N618071, проведеного 15.06.2020 року, що підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 року у справі № 910/11298/16 відповідно до якої позивача визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», в тому числі і за зазначеним кредитним договором. В свою чергу, приналежність права вимоги за вищевказаними кредитними договорами було предметом спору у справі № 910/11298/16 та саме наявність тривалого судового процесу щодо приналежності права вимоги кредитору призвело до спливу встановленого законодавством загального строку позовної давності. Проте, оскільки кредитний договір укладений терміном дії до 2018 року, а договір факторингу у 2020 році, то станом на 2020 рік строки позовної давності пропущені не були. Крім того, оригінали документів, а саме кредитних договорів, щодо яких право вимоги відступлено на підставі договору від 20.07.2020 року були отримані позивачем лише на початку 2023 року. Саме фактична відсутність документів, які стосуються угоди щодо кредитування, унеможливлювали реалізацію прав позивача на звернення до суду за захистом своїх власних інтересів. Також, представник позивача наголосила на продовженні під час карантину строків загальної та спеціальної давності та введення воєнного стану на території країни. А тому, вся сукупність зазначених підстав свідчить про об`єктивність пропуску позивачем належного строку для звернення до суду із позовною заявою, а тому такі причини мають бути визнані судом як поважні, а право позивача захистити свої інтереси, в силу приписів ч.5 ст.267 ЦК України, підлягає захисту. З урахуванням наведеного, представник позивача просила визнати причини пропуску строку позовної давності поважними. 21.04.2023 року до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь представника позивача. У даних запереченнях відповідач наполягає на відсутності доказів укладення кредитного договору та пропуску позивачем строку позовної давності, в зв`язку із чим відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, подавши заяву про розгляд справи без її участі, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує повністю, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явилася. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав з підстав наведених у відзиві, просив відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, вислухавши представника відповідача, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з такого. Згідно зі ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Під час розгляду справи судом встановлено, що 04.12.2014 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та [PERSON] укладено заяву (оферта) № 200160681, за умовами якої відповідач звернулася до банку із заявою про відкриття рахунку, отримання платіжної картки і встановлення кредитного ліміту в розмірі 2000 грн. Відповідач була ознайомлена з Тарифами по продукту Прибуткова картка +Кредитка (не іменна), про умови кредитування та вартість споживчого кредиту, відповідно до яких строк кредиту 12 місяців, процентна ставка 58,8 % річних, комісія за зняття коштів 4,9 %. Відповідно до розписки, [PERSON] 04.12.2014 р. отримала платіжну картку № [NUMBER] . 20.07.2020 року ТОВ «ДІДЖІ ФІНАНС» та ПАТ «Банк Михайлівський» укладено договір №7_БМ про відступлення прав вимоги, відповідно до якого позивач набув право вимоги до позичальників банку, зазначених у Додатку № 1 до договору. У витягу з Додатку № 1 до договору №7_БМ про відступлення прав вимоги вказано, що заборгованість [PERSON] складає 64454, 15 грн., з яких 21036,71 грн. основний борг та 43417,44 грн. заборгованість за доходами. Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч.1 ст.1055 ЦК України). За змістом ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України). Позивач в своїй позовній заяві вказує, що станом на 24.02.2023 загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором становить 64454 грн. 15 коп. з яких: 21036,71 грн. заборгованість за кредитом та 43417,44 грн. заборгованість за відсотками. Водночас, жодних належних доказів на підтвердження наявності суми боргу і його розміру позивачем не надано. Так, позивачем не надано ніяких банківських документів (зокрема, виписок по рахунку), або інших передбачених законом первинних документів бухгалтерського чи фінансового обліку, на підставі яких можливо було би зробити висновок про використання та погашення відповідачем кредитних коштів та в якому розмірі. Крім того, позивачем також не надано жодного розрахунку заявленої суми заборгованості, з чого було би можливо зробити висновок про наявність заборгованості, її період, чи сплачувались взагалі кошти відповідачем та в яких сумах, за які періоди, в якому розмірі та на які суми боргу нараховувались відсотки за користування кредитом. Крім того, суд звертає увагу на різницю в сумі за кредитом, оскільки заявлена до стягнення сума осново боргу перевищує суму кредитного ліміту, відомості про зміну кредитного ліміту також відсутні. Надані позивачем документи лише констатують наявність заборгованості у фіксованій сумі, але не підтверджують її наявність, походження і розмір. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявність заборгованості і її розмір. Також відповідачка [PERSON] просила застосувати наслідки спливу строків позовної давності та відмовити в позові з цих підстав. У пункті 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року роз`яснено, що враховуючи положення п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Оскільки зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення вищезазначеної статті застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлена ст.257 ЦК України і становить три роки. За змістом ч.2 ст.259 ЦК України, строк позовної давності може бути збільшений за домовленістю сторін, договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. А відповідно до ч.4 вказаної статті, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Судом установлено, що кредитний договір був укладений між ПАТ «Банк Михайлівський» та відповідачкою [PERSON] 04.12.2014 року на строк до 20.05.2017 року. Тобто, початком строку позовної давності, у межах якого первісному кредитору ПАТ «Банк Михайлівський» необхідно було звернутися до суду із позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 200160681 від 04.12.2014 року є 20.05.2017 року. Новий кредитор - ТОВ «Діджи Фінанс» звернувся до суду із позовною заявою тільки 27.02.2023 року, що свідчить про пропуск строку позовної давності. Доказів протилежного представником позивача суду не надано. Покликання позивача на поважність пропуску строку позовної давності суд вважає безпідставним, оскільки на час укладення 20.07.2020 року договору №7_БМ про відступлення прав вимоги між ТОВ «ДІДЖІ ФІНАНС» та ПАТ «Банк Михайлівський» строки позовної давнсті були пропущені. Враховуючи наведені вище вимоги закону, досліджені докази та встановлені на їх підставі обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «Діджи Фінанс» до [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed