Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-26 00:00:00

Заступник керівника Черкаської окружної прокуратури Євгеній Троцько, який діє в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Приват-Агро-Білозір`я», у якій просить суд: - припинити громадянці російської федерації [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 2,0181 га, кадастровий номер 7124981000:01:004:0374, розташовану в адміністративних межах Білозірської сільської ради, за межами населеного пункту, шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області; - стягнути з відповідача [PERSON] на користь Черкаської обласної прокуратури фактично понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 684 грн 00 коп. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач у справі [PERSON] отримала у спадок від своєї матері земельну ділянку за кадастровим номером 7124981000:01:004:0374, загальною площею 2,0181 га, розташовану в адміністративних межах Білозірської сільської ради, за межами населеного пункту, яка належала померлій особі на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ЧР № 17-2-681т від 19 вересня 2003 року, виданого Білозірською сільською радою Черкаського району згідно рішення Білозірської сільської ради № 12-04 від 13 лютого 2001 року та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 681т. Державним нотаріусом Черкаської районної державної нотаріальної контори Чуй Н.В. 10 червня 2021 року відповідачу [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом № 1-1966. На підставі вказаного свідоцтва [PERSON] 10 червня 2021 року зареєструвала у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення за кадастровим номером 7124981000:01:004:0374, загальною площею 2,0181 га, розташовану в адміністративних межах Білозірської сільської ради, за межами населеного пункту, номер відомостей про речове право 42426522. При цьому, станом на дату отримання спадщини [PERSON] була громадянкою російської федерації. З урахуванням наведеного, прокурор стверджує, що [PERSON] 10 червня 2021 року набула право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, розташовану на території Черкаського району Черкаської області, однак протягом року не виконала покладений на неї у зв`язку із цим обов`язок, а саме не відчужила земельну ділянку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На переконання прокурора, оскільки отримана [PERSON] у власність земельна ділянка сільськогосподарського призначення за кадастровим номером 7124981000:01:004:0374, вартістю 23 404 грн 85 коп., нею добровільно не відчужена упродовж встановленого законодавством України річного строку, кінцевий строк якого сплинув 11 червня 2022 року, право власності на таку земельну ділянку підлягає припиненню шляхом її конфіскації за рішенням суду. Вказані обставини стали підставою для звернення прокурора з даним позовом до суду. Ухвалою \~ судді\~ \~Черкаського \~ районного\~ \~суду \~ Черкаської\~ \~області \~ Миколаєнко\~ \~Т.А.\~від 10\~травня 2023\~року відкрито\~провадження у\~справі,\~вирішено розгляд\~справи здійснювати\~за правилами\~ загального\~ позовного\~ провадження\~ та\~ призначено\~ підготовче\~ судове\~ засідання\~ на\~01\~червня 2023\~року;\~запропоновано відповідачу\~протягом п`ятнадцяти\~днів із\~дня вручення\~даної ухвали\~подати відзив\~на позовну\~заяву,\~а також\~роз`яснено їй\~право пред`явити\~зустрічний позов\~у строк\~для подання\~відзиву;встановлено третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання пояснень /а.с. 42-47/. Ухвалою суду від 01 червня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті на 27 червня 2023 року /а.с. 61-62/. Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. При цьому, 27 червня 2023 року прокурор Черкаської окружної прокуратури Олег Хабло звернувся до суду із письмовим клопотанням, у якому заявлені позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі, а судове засідання провести у його відсутності. /а.с. 71/. Інші учасники справи із заявами, клопотаннями, у тому числі про відкладення розгляду справи, до суду не звертались. Слід зазначити, що відповідач [PERSON] , яка є громадянкою російської федерації, зважаючи на неможливість повідомлення її про судовий розгляд справи відносно неї у порядку, визначеному цивільним процесуальним законом та міжнародними договорами, була повідомлена про дату, час і місце проведення судового засідання шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України /а.с. 69/, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14 квітня 2022 року в справі № 308/9708/19. Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк відповідач не скористалася. Згідно з частиною восьмою статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Частиною третьою статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи. За змістом частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, зважаючи на те, що відповідач, будучи належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилася в судове засідання без повідомлення причин та не подала відзив, а прокурор заперечень проти заочного розгляду справи не висловив, суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи і ухвалити заочне рішення на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. За приписами частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Судом установлено, що відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-1966 від 10 червня 2021 року, виданого державним нотаріусом Черкаської районної державної нотаріальної контори Чуй Н.В., громадянка російської федерації [PERSON] є спадкоємцем майна своєї матері [PERSON] , померлої [INFO] , яке складається із земельної ділянки площею 2,0181 га, кадастровий номер 7124981000:01:004:0374, розташованої: Черкаська область, Черкаський район, адміністративні межі Білозірської сільської ради, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала померлій особі на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЧР № 17-2-681т, виданого Білозірською сільською радою Черкаського району Черкаської області 19 вересня 2003 року згідно рішення Білозірської сільської ради № 12-04 від 13 лютого 2001 року та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 681т. Склад угідь: рілля 2,0181 га. /а.с. 14/. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна щодо суб`єкта № 328193604 від 05 квітня 2023 року вбачається, що 10 червня 2021 року державним реєстратором в особі державного нотаріуса Черкаської районної державної нотаріальної контори Чуй Н.В., на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серія та номер 1-1966, виданого державним нотаріусом Черкаської районної державної нотаріальної контори Чуй Н.В., зареєстровано за відповідачем у справі [PERSON] право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 7124981000:01:004:0374, площею 2, 0181 га /а.с. 25-26/. Із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 331259301 від 04 травня 2023 року встановлено, що земельна ділянка за кадастровим номером 7124981000:01:004:0374, площею 2,0181 га, перебуває в оренді Товариства з обмеженою відповідальністю «Приват-Агро-Білозір`я» /а.с. 27-29/. З урахуванням наведеного, суд констатує, що громадянка російської федерації [PERSON] 10 червня 2021 року набула право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 7124981000:01:004:0374, площею 2,0181 га, розташовану в адміністративних межах Білозірської сільської ради, за межами населеного пункту, та протягом року не виконала покладений на неї у зв`язку із цим обов`язок, а саме не відчужила її, що підтверджується вищевказаними витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з копією довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 06 квітня 2023 року, оціночна вартість земельної ділянки за кадастровим номером 7124981000:01:004:0374 складає 23 404 грн 85 коп. /а.с. 31-33/. Відповідно до листа Черкаського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Черкаському районі Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) № 25555/32.21-23 від 14 березня 2023 року актового запису про смерть відносно [PERSON] не виявлено /а.с. 24/. З листа Управління ДМС України в Черкаській області № 7101.6.1-2414/71.1-23 від 24 березня 2023 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрованою чи знятою з реєстрації на території Черкаської області не значиться. За наявними обліками Управління ДМС України в Черкаській області паспортом громадянина України та паспортом громадянина України для виїзду за кордон вона не документувалася і згідно облікових даних відділу у справах іноземців та осіб без громадянства з приводу оформлення посвідки на постійне чи тимчасове проживання не зверталася /а.с. 23/. Листом № 86/02-17 від 12 січня 2023 року виконавчий комітет Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області повідомив Черкаську окружну прокуратуру про те, що 11 січня 2023 року сільській раді стало відомо, що [PERSON] , яка є громадянкою російської федерації, успадкувала земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 2,0181 га, кадастровий номер 7124981000:01:004:0374, розташовану в адмінмежах Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області, за межами населеного пункту, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-1966 від 10 червня 2021 року, яка станом на звернення з цим листом не відчужена. З урахуванням наведеного, сільська рада просила здійснити захист законних інтересів держави /а.с. 13/. 09 лютого 2023 року Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області листом № 10-23-04-31/90-23 повідомило Черкаську окружну прокуратуру про те, що звертатися з позовом про конфіскацію земельної ділянки [PERSON] не буде внаслідок відсутності видатків на сплату судового збору /а.с. 22/. За змістом положень статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Близькі за змістом приписи викладені також у статті 321 Цивільного кодексу України. Суб`єктами права власності на землі приватної власності згідно зі статтею 80 Земельного кодексу України визначено громадян України та юридичних осіб. Проте, з урахуванням змісту частини другої статті 81 та інших норм Земельного кодексу України, суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства. Так, частиною другою статті 81 Земельного кодексу України передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Згідно з частиною третьою статті 81 Земельного кодексу України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Відповідно до вимог статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «"East/West Alliance Limited" проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. У постанові від 18 вересня 2013 року в справі № 6-92цс13 Верховний Суд України зазначив, що основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Особливості правових підстав набуття та припинення права власності на об`єкти нерухомого майна іноземцями (особами без громадянства) встановлені нормами розділу V Закону України «Про міжнародне приватне право», положеннями Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України. Так, відповідно до частин першої, другої статті 38 Закону України «Про міжнародне приватне право» право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться. Згідно з частиною першою статті 39 даного Закону виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Відтак, якщо спірні земельні ділянки, які належать до нерухомого майна (ч. 1 ст. 181 Цивільного кодексу України), знаходяться на території України, то на них поширюється дія права України. Відповідно до частини п`ятої статті 22 Земельного кодексу України набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог статті 130 цього Кодексу, а саме: іноземцям, особам без громадянства та юридичним особам заборонено набувати частки у статутному (складеному) капіталі, акції, паї, членство у юридичних особах (крім як у статутному (складеному) капіталі банків), які є власниками земель сільськогосподарського призначення. Водночас, за змістом частини четвертої статті 81 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Згідно з пунктом «е» частини першої статті 140 Земельного кодексу України, однією з підстав примусового припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. За змістом частин другої, четвертої статті 145 ЗК України у разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Пунктом 10 частини першої статті 346 Цивільного кодексу України визначено конфіскацію як одну з підстав припинення права власності. Згідно із статтею 354 Цивільного кодексу України до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги заступника керівника Черкаської окружної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, про припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації підлягає до задоволення. На переконання суду, у даному випадку позбавлення відповідача [PERSON] права власності на земельну ділянку не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном. Детальну оцінку повноважень прокурора на звернення до суду з даним позовом надано в ухвалі про відкриття провадження у справі. Питання щодо судових витрат судом вирішуються відповідно до положень статті 141 ЦПК України, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім судові витрати, які складаються із судового збору, сплаченого при зверненні до суду з даним позовом, у сумі 2\~684 грн 00 коп. Враховуючи наведене та

Outcome: approved