Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-28 00:00:00

І. Зміст позовних вимог. У січні 2023р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, в якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову просить: визнати недостовірною та такою, що завдає шкоду честі, гідності та діловій репутацію [PERSON] , інформацію, поширену [INFO] [PERSON] в мережі інтернет на власній веб- сторінці в мережі Фейсбук за посиланням [INFO] наступного змісту: "[INFO]»; визнати недостовірною та такою, що завдає шкоду честі, гідності та діловій репутації [PERSON] , інформацію, поширену [INFO] [PERSON] в мережі Інтернет на власній веб-сторінці в мережі Фейсбук за посиланням: [INFO] наступного змісту: « [INFO]». « [INFO] .» «[INFO] , повідомляю, що інформація повідомлена мною на власній веб-сторінці в мережі Фейсбук наступного змісту: «[INFO]» « [INFO].» «[INFO].» « [INFO].» «[INFO]» є недостовірною та мною спростовується; визнати недостовірною та такою, що завдає шкоду честі, гідності та діловій репутації [PERSON] , інформацію, поширену [INFO] [PERSON] в мережі Інтернет на власній веб-сторінці в мережі Фейсбук за посиланням: [INFO], наступного змісту: «[INFO]» «[INFO]»; зобов`язати [PERSON] спростувати інформацію поширену [INFO] в мережі Інтернет на власній веб-сторінці в мережі Фейсбук за посиланням: [INFO] , шляхом публікації на власній веб-сторінці в мережі Фейсбук під заголовком: «[INFO]», тексту спростування наступного змісту: «[INFO] , повідомляю, що інформація повідомлена мною на власній веб-сторінці в мережі Фейсбук наступного змісту: «[INFO]» «[INFO]» є недостовірною та мною спростовується. В обґрунтування позову вказує, що зазначена вище інформація була поширена відповідачем 04.12.2022 року та 19.01.2023 року в публікаціях на своїй персональній сторінці у соціальній мережі Facebook. Інформація є недостовірною та негативною, тому завдає шкоду діловій репутації позивача. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.01.2023р. відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.03.2023 р. здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 07.06.2023р. закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити, посилаючись на обставини викладені у заяві про зміну предмету позову. Представником відповідача подано відзив, в якому останній позов не визнає, посилаючись на те, що у спірних публікаціях відповідач висловлював свою суб`єктивну думку, яка не підлягає спростуванню, оскільки не являється фактичним твердженням. Крім того, критикував саме закриті та корумповані процеси, які пов`язані із державними закупівлями Міністерством оборони України та Міністерством цифрової трансформації України безпілотників, і така критика не стосувалася особи позивача, відтак не порушувала його особисті майнові права. При цьому, зауважив, що позивач є відомим в Україні підприємцем та діячем в економічній сфері суспільного життя, а отже є публічною особою, в зв`язку з чим межа допустимої критики його діяльності є значно ширшою. Також посилався на те, що поширена відповідачем у спірних публікаціях інформація, є достовірною. У судових засіданнях представники відповідача заперечували позовні вимоги з підстав, викладених у відзиві. V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши думку представника позивача, представників відповідача, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до частин 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав та основних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв`язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Згідно зі статтею 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст.299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Відповідно до ч. 4 ст. 14 Закону України «Про інформацію» поширення інформації - це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошуваної інформації. Інформація може існувати, як в формі фактичних тверджень, так і в формі оціночних суджень. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Відповідно до статті 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» веб-сайт - сукупність даних, електронної (цифрової) інформації, інших об`єктів авторського права і (або) суміжних прав тощо, пов`язаних між собою і структурованих у межах адреси веб-сайту і (або) облікового запису власника цього веб-сайту, доступ до яких здійснюється через адресу мережі Інтернет, що може складатися з доменного імені, записів про каталоги або виклики і (або) числової адреси за Інтернет-протоколом; веб-сторінка - складова частина веб-сайту, що може містити дані, електронну (цифрову) інформацію, інші об`єкти авторського права і (або) суміжних прав тощо; власник веб - сайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб - сайту, і (або) отримувач послуг хостингу; власник веб-сторінки - особа, яка є володільцем облікового запису, що використовується для розміщення веб-сторінки на веб-сайті, та яка управляє і (або) розміщує електронну (цифрову) інформацію в межах такої веб-сторінки. Власник веб-сайту не є власником веб-сторінки, якщо останній володіє обліковим записом, що дозволяє йому самостійно, незалежно від власника веб-сайту, розміщувати інформацію на веб-сторінці та управляти нею. Отже, автором публікацій і дописів на персональній веб-сторінці у соціальній мережі Facebook є власник веб-сторінки, який незалежно від власника веб - сайту розміщує інформацію на веб-сторінці та управляє нею. Власник соціальної мережі Facebook не бере безпосередньої участі у розміщенні інформації власником веб - сайту, недостовірність якої доводить позивач. Відтак належним відповідачем у разі поширення інформації в мережі Фейсбук є власник веб-сторінки. Аналогічної позиції дотримується Верховний суд у постановах від 01 червня 2022 року у справі № 713/1710/19, від 06 березня 2019 року у справі № 760/2753/17, від 13 квітня 2020 року у справі № 303/3794/18-ц. Як вбачається з матеріалів справи - відповідач 04.12.2022 року розмістив в публікаціях на своїй персональній сторінці у соціальній мережі Facebook за посиланням: [INFO] інформацію наступного змісту: "[INFO]." Під даною публікацією було розміщено ряд коментарів, в тому числі від відповідача. Крім того, 19.01.2023 року відповідач розмістив в публікаціях на своїй персональній сторінці у соціальній мережі Facebook за посиланням: [INFO] інформацію наступного змісту: "[INFO]. [INFO] [INFO] [INFO]" Крім того, 19.01.2023 року відповідач розмістив в публікаціях на своїй персональній сторінці у соціальній мережі Facebook за посиланням: [INFO] відеоролик під заголовком " [INFO] » власник [PERSON] [PERSON] наживається на Українцях під час війни, отримуючи замовлення від United24 на сотні мільйонів гривень без тендерів і при цьому каже, що не має до цього відношення" наступного змісту: " [INFO]." Наявність та зміст публікацій, а також належність облікового запису в соціальній мережі Facebook, на якому розміщені публікації, відповідачем не заперечується як і та обставина, що він є автором спірних публікацій. Отже, позов пред`явлено до належного відповідача. Поширення інформації зафіксовано ДП "Центр компетенції адресного простору мережі інтернет" консорціуму "Український центр підтримки номерів і адрес", про що надано Звіт за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет № 236/2022-ЗВ від 13.12.2022 року та Звіт за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет № 13/2023-3В від 24.01.2023 року. Пунктом 19 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Відповідно до ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Згідно позиції ЄСПЛ щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «факти», зокрема у п.39 рішення ЄСПЛ від 28.03.2013 у справі «Нова Газета» і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У п.75 рішення ЄСПЛ від 12.07.2001 у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначив, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести. Твердження - це висловлення, в якому об`єкти, події, інші сутності та їх якості представляються як такі, що мають місце насправді. Як зазначено в Постанові Верховного Суду від 21 липня 2022 року у справі № 278/1638/19 (провадження № 61-3525св21) "частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тобто слід розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року). Як зазначено в постанові ВС від 02 червня 2022 року у справі № 757/55559/20-ц, вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку. Дослідивши інформацію, що є предметом позову, суд приходить до висновку, що вона виражена у посиланні на конкретні факти та події, що відбулися, носить стверджувальний характер, не містить жодних посилань чи обмовок щодо припущень, власного тлумачення або викладення інформації через власні погляди відповідача. Інформацію, поширену у публікаціях відповідача можна перевірити на предмет її дійсності. При цьому, відповідач і сам у відзиві посилається на те, що інформація відповідає дійсності та надає докази, які на його думку, це підтверджують. Отже, інформація, щодо якої заявлено позов, не є оціночними судженнями. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення семантико-текстуальної лінгвістичної експертизи № 056/58 від 03.03.2023 року, проведеної ДП «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України», текстовий матеріал публікації, оприлюдненої у соціальній мережі Facebook за посиланням: [INFO] , включаючи коментарі, містить інформацію про [PERSON] , яка може бути принизливою для його честі й гідності і завдавати шкоди його діловій репутації. Зазначену інформацію, виражену у формі тверджень, містить таке висловлення: «[INFO].» Матеріал публікації, в тому числі відеоролик, оприлюдненої у соціальній мережі Facebook за посиланням: [INFO] , містить інформацію про [PERSON] , яка може бути принизливою для його честі й гідності і завдавати шкоди його діловій репутації. Зазначену інформацію, виражену у формі тверджень, містять такі текстові сегменти: «[INFO].» « [INFO]». «[INFO].» Текст публікації, оприлюдненої у соціальній мережі Facebook за посиланнями: [INFO], містить інформацію про [PERSON] , яка може бути принизливою для його честі й гідності і завдавати шкоди його діловій репутації. Зазначену інформацію, виражену у формі тверджень, містять такі текстові сегменти: «[INFO].» «[INFO].» «[INFO].» Як зазначає експерт у своєму висновку в конфліктних текстах оцінка й фактична інформація в багатьох випадках тісно переплітаються. Зокрема в публіцистиці фактичні та оцінні сегменти тексту часто чергуються: цього вимагає риторична модель аргументації, яка застосовується в таких текстах, як засіб впливу на адресата. При цьому та чи інша оцінка вибудовується на певних фактах. Фактичні твердження в публіцистичному тексті стають підставою для наступного оцінювання відповідних фактів. При цьому важливого значення набуває загальний аксіологічний фон публікації: ті самі факти залежно від вихідних позицій мовця можуть оцінюватися по-різному. У своєму відзиві, відповідач вириває із загального змісту інформації деякі тези, які дійсно є оціночними, наприклад «[INFO]». Однак, це не спростовує ту обставину, що саме висловлювання, які є предметом спору, є фактичними твердженнями. Додаткову вказівку на фактологічний характер інформації, наведеної в публікації, містить коментар [PERSON] , який у відповідь на репліку дописувача [PERSON] зазначає: «[INFO]." Частиною 2 ст.302 ЦК передбачено обов`язок особи, яка поширює інформацію, переконатися в її достовірності. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.76 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вимоги цивільно-процесуального законодавства в частині доказування та подання доказів, позивач повинен довести недостовірність інформації, а відповідач навпаки - те, що поширена ним інформація відповідає дійсності. Позивачем на підтвердження своїх доводів про недостовірність інформації надані наступні докази: витяг з ЄДРПОУ стосовно ТОВ «Секур Груп», з якого вбачається, що [PERSON] не є ані засновником ані кінцевим бенефеціарним власником; витяг з ЄДРПОУ стосовно ТОВ «Секур Інтеграція», з якого вбачається, що [PERSON] не є ані засновником ані кінцевим бенефеціарним власником; лист ТОВ «Секур Інтеграція» № 42 від 09.03.2023 року та лист ТОВ «Секур Груп» № 16 від 09.03.2023 року, з яких вбачається, що позивач не є ані засновником ані кінцевим бенефеціарним власником відповідних компаній, а також не є власником сайту [INFO]/. Відповідач надав витяг з ЄДРПОУ, з якого вбачається, що [PERSON] станом на 31.08.2017 року, був засновником ТОВ «Секур Інтеграція», що не тотожно бути власником компанії [INFO] на даний момент (ймовірний момент укладення контрактів щодо поставки беспілотників, який не може бути раніше початку повномаштабної російської агресії). Крім того, як вбачається з публікації, відповідач пов`язує входження позивача в рейтинг Forbеs з продажем беспілотників компанією [INFO] ораганам влади. При цьому обидві події, про які говорить відповідач, відбулись в 2022 році, тоді як із засновників ТОВ «Секур Інтеграція» позивач вийшов ще в 2017 році. Аналізуючи зазначені вище докази, суд приходить до висновку, що [PERSON] не є ані засновником ані кінцевим бенефеціарним власником ТОВ «Секур Інтеграція» та ТОВ «Секур Груп», тобто не є власником бізнесу групи компаній [INFO]. Відтак поширена інформація в цій частині не відповідає дійсності, тобто є недостовірною. Також відповідачем не доведено належними та допустимими доказами ту обставину, що позивач є власником торгової марки [INFO]. Так, відповідач додає до відзиву матеріали заявки на реєстрацію знаку для товарів і послуг "[INFO]" та витяг з офіційного бюлетеню № 4 Книга 2 «Промислова власність, промислові зразки. Знаки для товарів і послуг. Кваліфіковані зазначення походження товарів», де зазначено, що [PERSON] є володільцем реєстрації. Однак, як вбачається з витягу з реєстру торговельних марок, власниками торговельної марки "[INFO]", що охороняється Свідоцтвом на торговельну марку № [NUMBER], заявка № m200916627, є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Що стосується торговельної марки за заявкою на торговельну марку № m200911764 від 16.09.2009 року, то з даних реєстру вбачається лише, що позивач був заявником по даній торговельній марці. Разом з тим, реєстр не містить даних про чинне свідоцтво про знак для товарів і послуг (торговельну марку) і його власника. Крім того, суд погоджується з доводами позивача, що відповідно до ч.4 ст.5 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" обсяг правової охорони, що надається, визначається зображенням торговельної марки та переліком товарів і послуг, внесеними до Реєстру, і засвідчується свідоцтвом з наведеними у ньому копією внесеного до Реєстру зображення торговельної марки та переліком товарів і послуг. Як вбачається з заявки № m200911764, перелік зазначених в ній послуг належить до 38 класу МКТП - Телекомунікаційні послуги (в тому числі абонентський телеграфний зв`язок; послуги агентств телеграфного і телефонного інформування; наймання (прокат) апаратури для посилання повідомин; викликання по радіо чи по телефону (послуги); надавання доступу до світової комп`ютерної мережі; електронна пошта тощо). Тобто, це інший клас товарів і послуг ніж той, до якого належить діяльність [INFO].ua (ТОВ "Секур Груп"). Крім того, зображення торговельної марки відрізняється за стилем шрифту від того, яке використовується компаніями групи [INFO]. [PERSON] також не є власником сайту [INFO]/, що підтверджується листом ТОВ «Секур Інтеграція» № 42 від 09.03.2023 року; листом ТОВ «Секур Груп» № 16 від 09.03.2023 року. Суд критично оцінює доводи відповідача про те, що пощирена інформація відносно позивача містить під собою фактичне підгрунтя, яким є те, що: станом на 31.08.2017 року позивач був засновником ТОВ «Секур Інтеграція»; веб сайт [INFO] здійснює реалізацію товарів ТОВ «Секур Інтеграція»; позивач є заявником на реєстрацію знаку для товарів і послуг [INFO]; реєстрація доменного імені [INFO].ua здійснена відповідно до знаку для товарів робіт та послуг № [NUMBER] заявником на реєстрацію якого був позивач. Дані обставини не являються належними та достатніми доказами, які б доводили достовірність пощиреної інформації та спростовуються доказами, наданими позивачем. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до п. 4 Постанови чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. У постанові від 18 червня 2020 р. у справі №522/18103/14-ц Верховним Судом зазначено: «під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків». Як вбачається зі спірної публікації та коментарів відповідач стверджує, що компанія [INFO], власником якої є Позивач, здійснює поставки дронів Мінцифрі та Міноборони, на дуже великі суми поза тендерною процедурою за рахунок чого останній збагачується і потрапляє в рейтинг журналу Forbs. При цьому як однозначно видно з коментарів, відповідач та деякі коментатори наголошують на протиправному характері цих державних закупівель, зокрема завищених цінах на дрони, продажу поза конкурсною процедурою та тісних стосунках позивача з представниками влади, які мають можливість впливати на процес закупівель за державні кошти. Крім того, відповідач вказує, що позивач наживається на Українцях під час війни та краде гроші у United24 (офіційна фандрейзингова платформа, створена для співпраці з благодійними фондами, партнерами, донорами та публічними особами у всьому світі з метою залучення коштів для допомоги Україні у війні з російською федерацією). Позивач стверджує, що оскільки в публікації йдеться про закупівлю саме дронів, тобто товарів оборонного (військового) призначення, що в умовах війни з російською федерацією має особливе значення. Висвітлення позивача як особи, що заробляє "на війні", "Наживається на українцях під час війни" має вкрай негативне значення для ділової репутації останнього та дискредитує його в очах суспільства. Суд критично оцінює доводи відповідача, про те, що у спірних публікаціях він критикував саме закриті та корумповані процеси, які пов`язані із державними закупівлями Міністерством оборони України та Міністерством цифрової трансформації України безпілотників, і така критика не стосувалась особи позивача, відтак не порушувала його особисті майнові права, з огляду на таке. Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 04.04.2013 року у справі «Рєзнік проти Росії» в обставинах конкретної справи повинно бути дещо, що змусить пересічного читача відчути, що твердження, що розглядається, здійснило прямий вплив на заявника, або що критика була спрямована саме нього. Основним ідентифікатором фізичної особи в текстовому матеріалі є ім`я фізичної особи, яке відповідно до статті 28 п. 1 Цивільного кодексу України «складається з прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить». Текст публікації містить недвозначну вказівку на те, що китайські дрони закуповуються Мінцифри та Міноборони у компанії, що належить [PERSON] . Як вбачається зі змісту першої публікації (від 04.12.2022 року) та коментарів, основний посил публікації те, що саме [PERSON] , як власник компанії [INFO], є або був учасником незаконного збагачення на державних закупівлях дронів. Вказівку на збагачення [PERSON] за рахунок цих закупівель містить висловлення про його входження до рейтингових списків найуспішніших і найбагатших бізнесменів, які публікує журнал Forbes (А потім ми бачимо його у Forbes). Прислівник потім виступає в ролі лексико-граматичного конектора, який вказує на причинно-наслідковий зв`язок між висловленням, що містить інформацію про закупівлю дронів (А знаєте у кого [PERSON] та Міноборони купують кит. дрони? У компанії [INFO].ua), з одного боку, і тезою про збагачення [PERSON] та включення його до списків найзаможніших людей у журналі Forbes, з другого боку. Аналізоване висловлення зв`язками граматики тексту, дискурсивно і за змістом пов`язане з коментарями, авторами яких є читачі відповідного допису, а також його автор сам [PERSON] . Європейський суд з прав людини у справі «DELFI AS проти Естонії» зазначив, що медіаплатформа, яка створила технічну можливість і зацікавлена в активностях читачів у коментарях, повинна реагувати на порушення, які можуть там відбуватись. У справі Жюльен Санчес проти Франції Європейський суд з прав людини постановив, що власник фейсбук-сторінки несе відповідальність за зміст коментарів дописувачів. Зі змісту коментарів під спірною публікацією зрозуміло, що продаж державним відомствам дронів компанією, яка за словами [PERSON] належить [PERSON] , розглядається ними як джерело незаконного збагачення на державних закупівлях. Сам автор публікації [PERSON] у своїх репліках з приводу відповідних коментарів жодним чином не спростовує цю тезу. Зокрема у відповідь на репліку [PERSON] «[INFO]». Таким чином, зі змісту публікації та коментарів вбачається, що основною фігурою, що обговорювалась було не Міністерство оборони України чи Міністертво цифрової політики України, а [PERSON] . В двох послідуючих публікаціях відповідач вже основну увагу концентрує саме на особі позивача, а не на процесах закупівлі дронів, як він стверджує у відзиві. В публікаціях від 19.01.2023 року акцентується увага на тому, що [PERSON] отримує замовлення на сотні мільйонів гривень без тендеру, чим наживається на Українцях під час війни. Третя публікація (відеоролик від 19.01.2023 року) має заголовок: " [INFO] » власник [PERSON] [PERSON] наживається на Українцях під час війни отримуючи замовлення від United24 на сотні мільйонів гривень без тендерів і при цьому каже, що не має до цього відношення". У сприйнятті загального змісту тексту заголовок публікації великою мірою визначає характер інтерпретації оцінок і фактів, представлених у текстовому матеріалі. Заголовок є відносно автономним елементом тексту, який стисло висвітлює його зміст. Завданням заголовків медійних текстів є зацікавити читача, привернути його увагу і справити на нього певний вплив. Тому заголовки й підзаголовки публікацій ЗМІ часто не лише називають тему публікації, але й окреслюють проблему та фокусують ракурс, у якому ця проблема висвітлюється. Заголовок відеопублікації «[INFO]. Отже, відповідач, будучи блогером, головою декількох громадських організацій (що вбачається з його персональної сторінки в Фейсбук), створивши акаунт для досягнення певних політичних/публічних цілей, має певний суспільний вплив і його думка впливає на суспільство в цілому, спочатку розмістив на своїй сторінці в соцмережі недостовірну та дискредитуючу ділову репутацію позивача інформацію, яка спровокувала дискусію, а потім брав активну участь у дискусії, зокрема коментував, фактично своєю поведінкою, сприяючи поширенню недостовірної інформації про позивача. У подальшому після подачі даного позову до суду, тобто цілком, усвідомлюючи характер своїх дій та недостовірність поширеної інформації (оскільки позивач у первісній редакції позову наголосив на тому, що не має відношення до закупівлі дронів) здійснив ще дві публікації, основною метою яких було саме дискредитація позивача і привернення уваги до його особи. Та обставина, що всі три спірні публікації містять інформацію про те, що [PERSON] є або був учасником незаконного збагачення на державних закупівлях дронів, така інформація подана відповідачем як негативна, що підтверджується висновком експерта за результатами проведення семантико-текстуальної лінгвістичної експертизи № 056/58 від 03.03.2023 року, проведеної ДП «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України». Таким чином, кожний, хто переглянув публікацію, сприймає інформацію як таку, що вказує на безпосередню підтверджену участь [PERSON] у корумпованих процесах закупівлі дронів, а не як критику діяльності органів державної влади, що власне і підтверджується коментарями під публікацією. На підставі викладеного, суд вважає, що поширена інформація про позивача без надання належних підтверджень, доказів зазначеного, є негативною та дискредитуючою, формує негативну оцінку особи позивача в очах суспільства. Враховуючи стан, в якому перебуває країна (в умовах фактичної агресії, у тому числі інформаційної), поширення недостовірної інформації (дифамації), яка є фактичним твердженням про позивача порушує його право на захист ділової репутації. Таким чином, поширеною інформацією завдано шкоди особистим правам позивача - честі, гідності та діловій репутації. Суд відхиляє твердження відповідача, що позивач є публічною особою і на нього поширюється позиція щодо більш широкої межі допустимої критики. Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених частиною другою статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод. Так, згідно ч.2 ст.10 Конвенції здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття не перешкоджає запровадженню законних обмежень на здійснення цих прав особами, що входять до складу збройних сил, поліції чи адміністративних органів держави. Пункт 2 статті 10 Конвенції дає можливість захищати репутацію інших осіб, тобто всіх людей, і цей захист поширюється і на політиків також, навіть коли вони не виступають як приватні особи; але в цьому разі вимоги такого захисту мають розглядатися у зв`язку з інтересами відкритого обговорення політичних питань (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»). З викладених вище норм вбачається, що межа допустимої критики є ширшою саме щодо політиків та посадових осіб в питаннях, пов`язаних з тим, як вони виконують свої функції. Позивач не являється політиком чи публічним діячем, який обіймає публічну посаду або здійснює публічну владу на місцевому, регіональному чи національному рівні. Позивач є бізнесменом, хоч і відомим в економічних колах завдяки своїм економічним та бізнес здобуткам, проте останнє не означає, що він свідомо відкрився для прискіпливого аналізу кожного свого слова і вчинку та погодився виставити себе на публічне обговорення. Крім того, інформація, що поширена відповідачем, не може вважатися критикою взагалі, оскільки критика - розгляд якогось явища, предмета, особи. В той же час як зазначалось вище, інформація представлена не у формі оцінки (критики), а у формі фактичних тверджень. Таким чином, ст.10 Конвенції не може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за порушення особистих прав позивача, оскільки останній не являється публічною особою, щодо якої межі допустимої критики є ширшими, а поширена інформація не носить характер критики. Відповідно до ст.277 ЦК України особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Відповідно до пп.24, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позову та спростування недостовірної інформації у спосіб найбільш подібний до способу її поширення, а саме: шляхом розміщення відповідачем на власній веб-сторінки у мережі Фейсбук спростування.

Outcome: approved