Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-03 00:00:00

[PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] , про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги обгрунтовуються тим, що 01 листопада 2021 року [PERSON] , за спільною добровільною домовленістю позичив [PERSON] , грошові кошти сумі 39 000 (тридцять дев`ять тисяч) гривень, що підтверджується розпискою складеною та підписано в присутності секретаря Каноницької сільської ради Володимирецького району Рівненської області, а також справжність підпису відповідача засвідчено секретарем Каноницької сільської ради Володимирецького району Рівненської області 01.11.2021 року. [PERSON] , зобов`язався повернути грошові кошти до 10 квітня 2022 року. Однак після спливу вказаного в розписці строку відповідач не повернув боргу, чим взяті на себе зобов`язання перед позивачем не виконав. [PERSON] , зазначає, що неодноразово намагався вести переговори з відповідачем про повернення своїх коштів, однак він злісно ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань та не бажає повертати борг, а останній період часу взагалі намагається уникати з позивачем зустрічей та розмов по телефону. У зв`язку з такими обставинами [PERSON] , змушений звернутися до суду для стягнення боргу в судовому порядку, а також інфляційних втрати та 3 % річних з простроченої суми заборгованості. Вказаний позов [PERSON] , надійшов до Володимирецького районного суду Рівненської області 08.09.2022 року. Ухвалою суду від 10 квітня 2022 року відкрито загальне позовне провадження по даній справі. Позивач [PERSON] , в судове засідання з`явився заявлені вимоги підтрима в повному обсязі просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] , в судове засідання з`явився заявлені вимоги визнав в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст.191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими та такими які підлягають задоволенню. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Свобода договору закріплена у ст. 627 ЦК України та означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам, визначати умови такого договору. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Так, судом достовірно встановлено, що 01 листопада 2021 року [PERSON] , за спільною добровільною домовленістю позичив [PERSON] , грошові кошти в сумі 39 000 (тридцять дев`ять тисяч) гривень [PERSON] , зобов`язався повернути грошові кошти до 10 квітня 2022 року. Однак після спливу вказаного в розписці строку відповідач не повернув боргу, чим взяті на себе зобов`язання перед позивачем не виконав. Згідно письмової розписки написаної власноручно [PERSON] , від 01 листопада 2021 року, [PERSON] , зобов`язувався повернути [PERSON] , позику грошові кошти в розмірі 39 000 (тридцять дев`ять тисяч) гривень в строк до 10 квітня 2022 року, що підтверджується розпискою складеною та підписано в присутності секретаря Каноницької сільської ради Володимирецького району Рівненської області, Також справжність підпису [PERSON] , засвідчено секретарем Каноницької сільської ради Володимирецького району Рівненської області 01.11.2021 року. Тобто відповідач отримав в борг грошові кошти в загальному розмірі 39 000 (тридцять дев`ять тисяч) гривень. Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до чч.1 та 2 ст.207 ЦК правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 Цивільного кодексу України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи його укладення, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Позивачем до суду надано оригінал розписки про отримання відповідачем коштів від позивача: розписка від 01.11.2021 року на суму 39 000 (тридцять дев`ять тисяч) гривень, яка за своєю природою є підтвердженням укладання договору позики та отримання відповідачем від позивача грошових коштів на загальну суму 39 000 (тридцять дев`ять тисяч) гривень. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем), у строк та в порядку, що встановлені договором. Наявність оригіналу розписки у позивача, відсутність доказів неправомірного заволодіння позивачем розпискою та фактичне визнання відповідачем суми боргу, свідчать, що відповідач зобов`язань щодо повернення грошових коштів в сумі 39 000 (тридцять дев`ять тисяч) гривень, до теперішнього часу не виконав. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до частини третьої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, суд вважає, що права позивача порушені, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу у розмірі 39 000 (тридцять дев`ять тисяч) гривень є обґрунтованими та підлягають стягненню у судовому порядку. Що стосується позовних вимог про стягнення суми інфляційних нарахувань та три відсотки річних на суму боргу за період з 12.04.2022 по 27.03.2023 року виходячи з суми боргу 39 000,00 грн. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Так, у частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду. Згідно із частиною другоюстатті 625 ЦК Українив разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Розрахунок інфляційних втрат та трьох відсотків річних від суми боргу, яка на даний час не сплачена відповідачем, необхідно проводити за період з 12.04.2022 по 27.03.2023 року, тобто в межах передбаченого ч.1 ст. 257 ЦК України трирічного строку загальної позовної давності. За такихобставин розрахунок інфляційних втрат та трьох відсотків річних від суми боргу [PERSON] , перед [PERSON] , виконаний позивачем та долучений позивачем заперіод з 12.04.2022 по 27.03.2023 року, відповідно до якого інфляційні втрати позивача становлять 5 811,00 грн., а 3 відсотки річних в сумі 1121,92 грн., є вірним, іншого відповідачем не доведено. Правильність розрахунку відповідачем не оспорюється, а відтак такий розрахунок є належним доказом. Таким чином, враховуючи що грошове зобов`язання відповідач належним чином не виконує, що дає підстави для стягнення на користь позивача інфляційних витрат за час прострочення в межах загальної позовної давності за період з 12.04.2022 по 27.03.2023 року та 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов`язання, оскільки боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми. Згідно з ч.ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У відповідності до вимог ч. 1ст. 141 ЦПК Україниз відповідача належить стягнути понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у розмірі 1073,60 грн. сплаченого судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved