Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-05 00:00:00

30 червня 2022 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] , в якій він просить: встановити факт проживання позивача з відповідачем [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з липня 2005 року по серпень 2012 року; розділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя у рівних частинах; визнати за позивачем право власності на частини квартири [ADDRESS] . Одночасно із позовною заявою позивач звернувся до суду із клопотанням про забезпечення позову, в якому просив суд витребувати з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області інформацію щодо осіб, за якими зареєстровано право власності за адресою: [ADDRESS] та з якого часу; накласти арешт на квартиру [ADDRESS] , яка зареєстрована на ім`я [PERSON] . За результатами автоматизованого розподілу справа була передана на розгляду судді Косіциній В.В. Ухвалою суду від 15 липня 2022 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та розподіл майна було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та встановлено порядок загального позовного провадження. Ухвалою від 15 липня 2022 року суд частково задовольнив клопотання позивача [PERSON] та наклав арешт та 1/3 квартири [ADDRESS] , яка зареєстрована на ім`я [PERSON] . Перше підготовче засідання, яке відбулося 15 вересня 2022 року за участю позивача [PERSON] , суд ухвалою, занесеною до протоколу вказаного підготовчого засідання відклав у зв`язку із відсутністю у суду доказів належного сповіщення відповідача [PERSON] про місце, дату та час слухання справи. 14 жовтня 2022 року засобами електронного зв`язку через канцелярію суду від відповідача [PERSON] надійшла заява про перенесення судового засідання у зв`язку з неможливістю її особистої участі у судових засідання по причині перебування за межами України та надання часу для підготовки і подання до суду відзиву на позовну заяву. 24 жовтня 2022 року від позивача надійшло клопотання про витребування правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS] . У підготовчому засіданні, яке відбулося 25 жовтня 2022 року за участю позивача [PERSON] та його представника - адвоката Стаханової М.Д., суд, заслухавши пояснення учасників справи, ухвалою, занесеною до протоколу вказаного підготовчого засідання, задовольнив усне клопотання представника позивача та продовжив строк підготовчого провадження задля надання часу стороні позивача для підготовки та подання до суду додаткових заяв та клопотань. Ухвалою суду від 25 жовтня 2022 року суд задовольнив клопотання позивача про витребування доказів та витребував у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Савченко Світлани Володимирівни копію договору купівлі - продажу № 2010, виданий 09.08.2011 року квартири [ADDRESS] та у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Колодяжної Альвіни Валеріївни копію договору дарування № 662, виданий 23.05.2013 року квартири [ADDRESS] . 16 листопада 2022 року на виконання ухвали суду від 25 жовтня 2022 року від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. до суду надійшла копія договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS] . 18 листопада 2022 року через канцелярію суду від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Колодяжної А.В. надійшла копія договору дарування квартири [ADDRESS] від 23.05.2023 року. 24 листопада 2022 року від відповідача [PERSON] засобами електронного зв`язку до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви [PERSON] з підстав його необґрунтованості та безпідставності та пояснила, що 29 серпня 2021 року між нею та позивачем дійсно було зареєстровано шлюб органами РАЦСу, який 27.07.2021 року було розірвано. Від попереднього шлюбу відповідач має доньку, [PERSON] , [INFO] , на утримання якої вона отримувала аліменти, а після смерті її батька у 2008 році - утримувала доньку власними коштами та отримує щомісячну виплату у зв`язку із втратою годувальника у розмірі 1120 грн. Відповідач спростовує твердження позивача про їх спільне проживання однією родиною у період з липня 2005 року по серпень 2012 року та купівлю квартири [ADDRESS] за кошти позивача, оскільки вказану квартиру [PERSON] придбала на підставі договору купівлі - продажу від 09.08.2011 року за власні кошти та кошти батьків, які мали таку фінансову можливість, частинку коштів вона взяла у борг у знайомої [PERSON] , що підтверджується розпискою. Одночасно із відзивом на позовну заяву відповідач [PERSON] надала до суду заяву про перенесення судового засідання на іншу дату задля забезпечення її особистої участі у розгляді справи. 24 листопада 2022 року від позивача [PERSON] надійшло клопотання про виклик та допит свідків та про доручення до матеріалів справи фотографій на підтвердження фактів, викладених ним у позовній заяві. У підготовчому засіданні, яке відбулось 24 листопада 2022 року за участі позивача та його представника, суд ухвалою, занесеною до протоколу вказаного підготовчого засідання, задовольнив клопотання відповідача та відклав розгляд справи задля забезпечення особистої участі останньої у судових засіданнях. 26 грудня 2022 року через канцелярію до суду надійшла уточнена позовна вимога, в якій позивач просить: встановити факт проживання позивача з відповідачем [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з липня 2005 року по серпень 2012 року; розділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя у рівних частинах; визнати за позивачем право власності на1/6 частини квартири [ADDRESS] . У підготовчому засіданні, яке відбулося 26 грудня 2022 року за участі представника позивача [PERSON] - адвоката Стаханової М.О., суд ухвалою, занесеною до протоколу вказаного підготовчого засідання, прийняв уточнену позовну заяву та відклав розгляд справи. За результатами підготовчого засідання, яке відбулося 28 лютого 2023 року за участі представника позивача, суд постановив ухвалу, якою залучив до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , яка є рідною донькою відповідача [PERSON] та яка є співвласником спірного майна, а саме квартири [ADDRESS] . 28 березня 2023 року засобами електронного зв`язку через канцелярію суду від позивача [PERSON] надійшло клопотання про виклик та допит у якості свідка [PERSON] . 5 квітня 2023 року від третьої особи [PERSON] надійшли письмові пояснення, в яких вона просила суд відмовити у задоволенні позовної заяви [PERSON] про встановлення факту поживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та розподіл майна у повному обсязі, оскільки викладені у ній обставини не відповідають дійсності. Зокрема, [PERSON] заперечує факт утримання її позивачем, вказуючи на те, що її мати (відповідач у справі) отримувала від її батька аліменти, а після смерті останнього - з 1 жовтня 2008 року пенсію у зв`язку із втратою годувальника. Окрім того, вона заперечує факт проживання позивача та відповідача однією сім`єю у період з липня 2005 по серпень 2012 року, а також придбання квартири [ADDRESS] за кошти позивача, оскільки вказана квартира була придбана виключно за власні кошти її матерії та батьків останньої, а в подальшому на підставі договору дарування від 23.05.2012 року [PERSON] стала власницею 2/3 частини спірного майна. У вказаному підготовчому засіданні суд, заслухавши думку учасників процесу, ухвалою, занесеною до протоколу вказаного підготовчого засідання, закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні, яке відбулося 5 квітня 2023 року за участі представника позивача [PERSON] - адвоката Стаханової М.О., представника відповідача [PERSON] - адвоката Гончарової В.Ю. та третьої особи - [PERSON] суд допитав останню у якості свідка. У своїх показаннях свідок пояснила суду, що народилася у місті Херсон та перші роки свого життя прожила там разом з бабусею та дідусем, а коли їй було шість років, вона переїхала до Одеси та пішла до першого класу. Окрім того, вона зазначила, що будучи дитиною, погано пам`ятає період з 2005 по 2012 року, у який, зі слів позивача, він разом із її матір`ю проживали разом. Більш того, позивач був роботодавцем її матері і про їх особисте життя вона не знала нічого до моменту їх реєстрації шлюбу у 2012 року. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання від 5 квітня 2023 року, суд задовольнив клопотання сторони позивача про виклик та допит свідків та відклав розгляд справи задля забезпечення явки свідків до суду. У судове засідання, яке відбулося 17 травня 2023 року, ніхто із учасників справи не з`явився; від представника позивача [PERSON] - адвоката Стаханової М.Д. 16 травня 2023 року надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із її відрядженням, яке суд ухвалою, занесеною до протоколу вказаного судового засідання, задовольнив та відклав розгляд справи. У судове засідання, яке відбулося 22 червня 2023 року, з`явилися відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Гончарова В.Ю., позивач [PERSON] та його представник - адвокат Стаханова М.Д. до суду не з`явилися; від останньої до суду 21 червня 2023 року через канцелярію суду надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в слідчих діях. Враховуючи те, що відповідач проживає за межами території України, суд заслухав пояснення останньої, яка пояснила суду, що не визнає позовні вимоги, вважає їх необґрунтованими, що квартиру вона придбала за власні кошти, частину з яких позичила, іншу частину їй давали батьки; що вона тривалий час працювала у позивача, а житло за адресою: [ADDRESS] вона винаймала у позивача. Суд, заслухавши пояснення відповідача, ухвалою від 22 червня 2023 року витребував з Відділу реєстрації актів цивільного стану у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) копії актових записів щодо реєстрації та розірвання шлюбу позивача [PERSON] та відклав розгляд справи задля забезпечення участі у судовому процесі сторони позивача та допит свідків. Ухвалу суду від 22 червня 2023 року на час ухвалення судом рішення виконано не було. У судовому засідання, яке відбулося 6 липня 2023 року за участі позивача [PERSON] , його представника - адвоката Стаханової М.О., представника відповідача [PERSON] - адвоката Гончарової В.Ю., суд заслухав свідка, заявлених стороною позивача, а саме [PERSON] , який пояснив суду, що знайомий з позивачем з 1995 року, є його сусідом та які підтвердив факт спільного проживання позивача та відповідача у період з 2005 по 2012 роки; зазначив, що відповідач ніколи не працювала у позивача, оскільки своєю справою він почав займатися значно пізніше після їх знайомства, близько з 2010 року; що відповідач була майте ром з манікюру і часто надавала послуги його дружині; зазначив, що у відповідача не було коштів для придбання житла, тому їх надав їй позива. Під час виступу судових дебатах представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги з урахуванням уточненої позовної заяви та просила суд задовольнити у повному обсязі; позивач також просив задовольнити позов, вказав, що дуже кохав відповідачку, тому їй було не шкода придбати для неї квартиру та зареєструвати право власності на останню; представник відповідача просила суд відмовити суд у задоволенні позовних вимог з підстав їх необгрунтованості та недоведеності викладених у них обставин. Заслухавши пояснення учасників справи та показання свідків, дослідивши матеріали справи у межах заявлених позовних вимог, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Стаття 13 Конвенції «Право на ефективний засіб юридичного захисту» проголошує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог п.п.8, 9 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року. У позовній заяві позивач зазначає, що з серпня 2005 року по серпень 2012 року позивач [PERSON] та [PERSON] знаходилися у фактичних шлюбних відносинах та разом проживали у будинку позивача під [ADDRESS] , а 10 вересня 2010 року остання була зареєстрована у вказаному будинку, про що свідчить запис у Домовій книзі для реєстрації громадян, які проживають у будинку [ADDRESS] , копія якої наявна у матеріалах справи. Від першого шлюбу у відповідача є донька [PERSON] , 2001 року народження, яку,за твердженням позивача, вони виховували разом. 9 серпня 2011 року між громадянками України [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу, предметом якої стала квартира під [ADDRESS] , загальною площею 30,3 кв. м., житловою площею - 18,1 кв. м. та складається з 1 житлової кімнати, кухні, сан.вузла, коридора та вбуд. шафи, вартістю 35 тисяч гривень. Перед укладенням вказаного договору [PERSON] 9 серпня 2011 року подала до Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. заяву, в якій в якій зазначила про те, що в шлюбних відносинах вона не перебуває, грошові кошти, що витрачаються нею на придбання нерухомого майна, не є спільною сумісною власністю, і особи які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (чи їх частку), витрачені на купівлю цього майна, в тому числі і відповідно до статей 65, 74, 97 Сімейного кодексу України, відсутні. 29 серпня 2012 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб, внаслідок чого остання змінила своє прізвище на « [PERSON] ». 23 травня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, зареєстрований у реєстрі за № 662 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В., за умовами якого [PERSON] передала безоплатно у власність (подарувала), а [PERSON] прийняла безоплатно у власність (дар)2/3 частки квартири [ADDRESS] загальною площею 30, 3 кв. м, житловою - 18, 1 кв.м. Відповідно до п. 2 вказаного вище договору, а також Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 3856105 від 23.05.2013 року, копія якого міститься у матеріалах справи,єдиним власником квартири [ADDRESS] загальною площею 30, 3 кв.м. є [PERSON] . 27 липня 2021 року Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерств юстиції (м. Одеса) вказаний шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано,що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 27.07.2021 року, копія якого міститься у матеріалах справи. Позивач зазначає, що проживаючи спільно з відповідачем з 2005 року, він за власний кошт придбав квартиру [ADDRESS] , однак після розірвання шлюбу відповідач відмовилася розділити вказану квартиру, мотивуючи свою відмову тим, що вона була придбана до реєстрації шлюбу, тому є її власницею і може розпоряджатися нею на власний розсуд. Вважаючи такі дії відповідача неправомірними та будучи позбавленим можливості у інший спосіб, ніж судовий, захистити свої права, позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою та просить задовольнити викладеній у ній позовній вимогу у повному обсязі. Відповідно до частини 2,4 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, незаборонених законом і таких що не суперечать моральним засадам суспільства. Юридичне поняття шлюбу визначено в частині 1 статті 21 СК України, де вказано про те, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя (ч. 2 ст. 21 СК України). Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Відповідно до ст.18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: встановлення правовідношення. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Положеннями ст.392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. При застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. У той же час суд зазначає, що в матеріалах справи міститься копія свідоцтва про розірвання шлюбу 18 квітня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] від 18 квітня 2006 року, Серії [NUMBER] . Таким чином, у період спільного проживання з відповідачем з серпня 2005 року по 18 квітня 2006 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі, що суперечить нормам сімейного законодавства про одношлюбність. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 03 червня 2021 року у справі № 748/1943/19 (провадження № 61-5155св20) дійшов правого висновку про те, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) вказувала на те, що вирішуючи спір про поділ майна, необхідно як установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Слід зазначити, що факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Так, за змістом наведених судом вище норм законодавства, зокрема сімейного, слідує, що хоча проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу не породжує виникнення в них прав та обов`язків подружжя, однак якщо такі жінка та чоловік не перебувають в будь-якому іншому шлюбі в період такого спільного проживання, то на майно, набуте ними за час спільного проживання однією сім`єю, поширюється режим спільної сумісної власності, який регулюється тими же нормами, що і режим спільної сумісною власності майна подружжя. Відтак, майно, набуте жінкою та чоловіком під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, може бути визначено та поділено між ними за тими ж правилами та на тих же підставах, що й спільне сумісне майно подружжя, зокрема із застосуванням презумпції спільності майна подружжя. Однак, для можливості такого поділу попередньо підлягає встановленню судом внаслідок доведення належним чином позивачем саме факт проживання чоловіка та жінки (сторін по справі) однією сім`єю без реєстрації шлюбу між собою в певний період часу, протягом якого і було придбане спірне майно, поділ якого просить здійснити в судовому порядку позивач. Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. У той же час позивач на підтвердження викладених у позовній заяві обставин не надав суду жодних доказів на підтвердження наявності у нього з відповідачем спільного бюджету, спільних покупок або здійснення ними за спільні кошти ремонту тощо. Окрім того, спільних дітей у сторін немає, у відповідача є донька [PERSON] , [INFO] і хоча позивач зазначає, що він виховував доньку відповідача, як рідну, сама [PERSON] вказану обставину у судовому засіданні не підтвердила, вказавши, що період з липня 2005 року до укладання шлюбу відповідач був лише роботодавцем її матері. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року в справі №127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі №343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі№522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі №354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі №490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі №279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі №748/897/18, від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі №490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року №757/8786/15-ц. При цьому як зазначено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2019 року в цивільній справі № 552/6659/16-ц (провадження № 61-36768св18) факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, придбання один одному речей, виконання прохань, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між останніми склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні чоловіку та жінці як подружжю. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі №524/10054/16. В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також відзначити, що згідно усталеної судової практики самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року по справі №466/3769/16-ц, Постанова Верховного суду від 8 грудня 2021 року у справі № 531/295/19). На підтвердження викладених у позовній заяві вимозі про встановлення факту спільного сумісного проживання з відповідачем у період з 2005 по 2012 роки, позивач зазначив, що він прописав останню 10 вересня 2010 року у своєму будинку [ADDRESS] . Позивачем надано фотознімки, на яких зображені позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] та донька відповідача від попереднього шлюбу - [PERSON] . Всіма учасниками справи визнавалось, що на вказаних фотознімках зображені разом позивач, відповідач та третя особа, а тому згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню У той же час надані позивачем фотокартки не можуть слугувати підтвердженням факту спільного постійного проживання разом сім`єю, адже по - перше, як зазначає відповідач вона там проживала, винаймаючи житло,а по-друге, вони не місять вказівку на дату їх створення, а по-третє, можуть свідчити лише про існування між сторонами у певний період часу близьких дружніх або романтичних стосунків як між чоловіком та жінкою, які не можна ототожнювати із подружніми/шлюбними відносинами. Окрім того, показання свідка з боку позивача [PERSON] суд також не вважає достатнім доказом, оскільки він зазначив, що у позивача були жінки і до знайомства з відповідачем, і після і він не зміг роз`яснити суду, чи відрізнялися стосунки позивача між відповідачем та жінкою, яка наразі приходить до його будинку прибирати. Таким чином, Доводи позовної заяви щодо підтвердження наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю поясненням свідка не можна вважати достатніми та переконливими доказами. Відповідно до положень ч.3ст.12,ч.1ст.81ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог про встановлення факту спільного проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з липня 2005 року по серпень 2012 року. Більш того, суд зауважує, у змісті позову [PERSON] зазначає, що з відповідачкою [PERSON] він перебував у фактичних шлюбних відносинах у період з серпня 2005 року по серпень 2012 року, а у прохальній частині позову просить суд встановити факт спільного проживання його з відповідачем однією сім`ю без реєстрації шлюбу з липня 2005 року по серпень 2012 року. Таким чином, позивач точно не знає початку спільного проживання його з відповідачем однією сім`єю. Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін, про що, також зазначено в Постанові Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 442/2219/11. Відповідно до правової позиції, що викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Позивач зазначає, що саме він надав кошти відповідачеві на придбання квартири [ADDRESS] , однак жодних доказів на підтвердження вказаного факту, зокрема, розписок, виписок з банківського рахунку про перерахування коштів на рахунок позивача тощо суду не надає. Зауваження представника позивача під час виступу її у судових дебатах, що розписку від 11 травня 2011 року, яку відповідач надала в якості доказів до відзиву, про те, що вона взяла у борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 30 000 дол. США міг написати будь-хто, суд не приймає до уваги, оскільки оцінка належності, достовірності та допустимості доказів є завданням суду, а не учасників судового процесу. З урахуванням викладеного, не підлягає задоволенню і решта заявлених позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю, його поділ між сторонами шляхом визнання права власності на цей майно, оскільки такі вимоги є похідними та ґрунтуються на позовній вимозі про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у задоволенні якої, як вказано вище, судом відмовлено. Таким чином, встановивши всі фактичні обставини справи, всебічно дослідивши обставини справи, визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] не надано доказів на підтвердження заявлених у позовній заяві позовних вимог, у зв`язку із чим суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та розподіл майна не підлягає задоволенню. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed