Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-26 00:00:00

Позивач в судове засідання не з`явися, у позовній заяві вказав, що працював на посаді механізатора (докера-механізатора) комплексної бригади на навантажувально-розвантажувальних роботах 1 класу ВПК-3 державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт». Також вказав, що за наказом державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» за № 451-ос від 09 грудня 2021 року він був відсторонений від роботи з 09 грудня 2021 року без збереження заробітної плати до усунення причин, що зумовили відсторонення з посиланням на ст. 46 КЗпП України та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб. Підставою для винесення наказу є акт про відмову від проведення щеплення від 09 грудня 2021 року. Просить визнати протиправним та скасувати наказ державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» за № 451-ос від 09 грудня 2021 року про відсторонення позивачі від роботи та стягнути з державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» (ЄДРПОУ 01125815) на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 грудня 2021 року до часу фактичного виконання судового рішення, обрахованої відповідно до Прядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року. Представник державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» в судове засідання не з`явився, надав відзив з посиланням на нормативно-правові акти, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог просить відмовити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору первинної профспілкової організації ВПС «Захист справедливості» працівників Ізмаїльського морського торгового порту в судове засідання не з`явився, про причину неявки не повідомив. За результатами дослідження визнається доведеним наступне. Ухвалою суду від 23 грудня 2021 року провадження у справі відкрите в порядку спрощеного провадження без виклику сторін. У відповідності до вимог ст. 13 ч.1 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих у порядку, передбаченому ст. 81-89 ЦПК України. Долученою до матеріалів справи документацією доведено, що позивач працював на посаді механізатора (докера-механізатора) комплексної бригади на навантажувально-розвантажувальних роботах 1 класу ВПК-3 державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт». За наказом державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» за № 451-ос від 09 грудня 2021 року позивач була відсторонена від роботи з 09 грудня 2021 року без збереження заробітної плати до усунення причин, що зумовили відсторонення з посиланням на ст. 46 КЗпП України та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб. Підставою для винесення наказу є акт про відмову проведення щеплення від 09 грудня 2021 року. Суд також звертає увагу на те, що будь-яке судове рішення повинно бути направлене на настання відповідних юридичних наслідків, а судовий розгляд повинен мати ознаки ефективності. За наявними доказами суд повинен задовольнити вимоги або ж відмовити в їх задоволенні, належним чином вмотивувавши таке рішення. При цьому, суд у процесі розгляду справи повинен керуватися реальними, а не уявними мотивами ухвалюючи відповідне рішення, унеможливлюючи зловживання сторонами своїх прав, спрямоване на затягування процесу. Відповідно до ст.ст. 1-2, 11-13 ЦПК України сторона, звертаючись до суду з відповідними вимогами, повинна чітко дотримуватися основних засад судочинства, враховуючи специфіку відповідного процесу, виконувати свої обов`язки та користуватися наданими їй процесуальними правами, не допускаючи при цьому зловживання ними. Окрім вказаного суд зауважує, що цивільний процес має змагальний характер, а тому на сторону покладається відповідний набір процесуальних обов`язків, в тому числі щодо надання необхідних доказів стосовно спірного питання, включно з власного ініціативою в процесі збирання цих доказів. У відповідності до вимог ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: ?появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; ?відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; ?в інших випадках, передбачених законодавством. Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі № 4004-ХІІ «Про забезпечення\~санітарного та\~епідемічного благополуччя\~населення» та Інструкції № 66 про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, яка затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14 квітня 1995 року N 66 з подальшими змінами, а також постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 щодо відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією СОVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ПІ і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу». Підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (абзац шостий частини першої статті 7 Закону № 4004-ХІІ). Відповідно до пункту 2.3 Інструкції № 66 з урахуванням змін, внесених наказом МОЗ від ЗО серпня 2011 року № 544, подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий\~документ Державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб. Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції № 66 особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необгрунтовано відмовились від профілактичного\~щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1159/19897. Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 66 право внесення подання\~про відсторонення\~від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам Державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб. Пунктом 2.5 Інструкції № 66 визначено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання. Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складається за формою згідно з додатком 1 до цієї Інструкції. Згідно з пунктом 2.7 Інструкції № 66 термін, на який відсторонюється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється згідно з додатком № 2 до цієї Інструкції. Долученою до матеріалів справи постановою Великої Палати Верховного суду від 14 грудня 2022 року у справі з подібними правовідносинами визначено, що положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону № 4004-ХІІ та Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на СОVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом № 4004-ХІІ. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією СОVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ПІ і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу». Таким чином, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника. Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для сумнівів у тому, що у відповідний період Україна, поряд з іншими державами, зазнала значних труднощів у сфері охорони здоров`я. Згідно зі статистичними даними в середньому у 2021 році від COVID-19 в Україні помирало 7 168 осіб на місяць. Коронавірусна інфекція COVID-19 у тому році стала другою за частотою причиною смертей українців (12 %) після серцево-судинних захворювань (60,2 %). Вказане зумовлювало необхідність вжиття державою певних обмежувальних заходів, пов`язаних, зокрема, із втручанням у право на повагу до приватного життя для захисту здоров`я населення від хвороби, яка може становити серйозну небезпеку, а саме для запобігання подальшому її поширенню, попередження важких ускладнень у хворих на COVID-19, мінімізації серед них кількості летальних випадків. Така мета відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції є легітимною. Встановивши обов`язковість щеплення проти COVID-19 для окремих категорій працівників як умову продовження виконання ними трудових обов`язків, держава намагалася досягнути цієї мети. З урахуванням викладеного Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті). Наказ про відсторонення видано на підставі статті 46 КЗпП України, статті 12 Закону України № 1645-ІІІ «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року, наказу МОЗ № 2153 (зі змінами, внесеними наказом МОЗ від 01 листопада 2021 року № 2393), пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09 грудня 2020 року «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2», наказом ДП «ІЗМ МТП» від 12 листопада 2021 року № 762 «Щодо проведення проти епідеміологічних заходів», наказом ДП «ІЗМ МТП» №807 від 06 грудня 2021 року «Про порядок допуску до робочих місць працівників ДП «ІЗМ МТП». З урахуванням вказаного відповідач своїм наказом № 475-ос від 11 грудня 2021 року діяв у межах, передбачених чинним законодавством. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19. Водночас колективним та/або трудовим договором, рішенням роботодавця може бути передбачено інші умови. У зв`язку із цим у кожному конкретному випадку при вирішенні питання про нарахування сум за час правомірного відсторонення працівника від роботи слід виходити, насамперед, із норм КЗпП України, умов колективного договору, який діє на підприємстві, де працює відсторонений працівник, та укладеного з останнім трудового договору. У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати. Разом із тим до матеріалів справи не долучені докази, які передбачають обов`язок відповідача сплачувати середній заробіток на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Окрім вказаного, Велика Палата Верховного Суду визначила, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням. Під час ухвалення рішення суд враховує специфіку роботи позивача, що передбачає контактування з певною кількістю людей, які у свою чергу можуть розповсюджувати COVID-19, тобто мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить. Сукупність вказаних обставин є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 141-142 ЦПК України розподіляються судові витрати.

Outcome: dismissed