Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-28 00:00:00

На підставі частини 6 статті 259 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в судовому засіданні 29 червня 2023 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення. 05 квітня 2022 року [PERSON] звернулась до Старосамбірського районного суду Львівської області з позовом до [PERSON] з вимогою про позбавлення її батьківських прав щодо неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що вона є бабцею [PERSON] , котрий проживає з нею та перебуває на її повному утриманні. Його батько - [PERSON] помер [INFO] , а мати - [PERSON] з 2013 року залишила сім`ю та з вказаного часу постійно проживає за кордоном в Італії, з сином практично не спілкується, не цікавиться його життям та станом здоров`я, а тому, на переконання позивача, [PERSON] свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини. Крім того, у заяві позивач прохала стягнути з відповідача суму понесених судових витрат у розмірі 992 грн.40 коп. (а.с.1-2,55,56-58). Ухвалою Старосамбірського районного суду Львівської області від 17 серпня 2022 року цивільну справу за вищевказаним позовом передано для розгляду за підсудністю до Самбірського міськрайонного суду Львівської області (а.с.43-44). Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 серпня 2022 року дану справу передано судді Кущ Т.М. (а.с.46). Ухвалою Самбірського районного суду Львівської області від 26 серпня 2022 року позовну заяву залишено без руху з наданням строку для усунення виявлених недоліків (а.с.47-49). Ухвалою Самбірського районного суду Львівської області від 17 листопада 2022 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та проведення підготовчого засідання вперше було призначено на 14 грудня 2022 року (а.с.63). В подальшому підготовчі засідання неодноразово відкладались та оголошувалися перерви. Ухвалою Самбірського районного суду Львівської області від 09 лютого 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 01 березня 2023 року, а також за заявами сторін викликано для допиту в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [INFO] (а.с.159-160). В подальшому судові засідання неодноразово відкладались та оголошувалися перерви. Ухвалами Самбірського районного суду Львівської області від 01 березня 2023 року та 23 березня 2023 року за клопотанням учасників справи витребувано з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію щодо перетину державного кордону України громадянами України [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.168-169,182-183), які було виконано. 20 грудня 2022 року від відповідача [PERSON] в особі її представника - адвоката Кота В.Ю. до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання заперечувала проти заявлених вимог [PERSON] посилаючись на те, що вона є матір`ю двох неповнолітніх дітей - сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , батьком яких є [PERSON] , з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі до 25 травня 2017 року та котрий загинув [INFO] . Зазначила, що після 2014 року згідно спільного рішення з чоловіком для покращення їх матеріального становища вона почала періодично їздити на заробітки в Італію, а діти залишалися проживати разом з батьком, оскільки останній не працював. За кордон вона виїжджала тільки з метою заробити кошти на утримання сім`ї та роками саме вона утримувала сім`ю. Це було їх спільним рішенням, поїздки були короткотерміновими, так як необхідно було отримати візу, яка видавалася на шість місяців з терміном перебування за кордоном тільки дев`яносто днів. Після розірвання шлюбу вони з чоловіком вдвох дійшли згоди щодо місця проживання дітей та домовились, що старший син [PERSON] залишиться проживати з батьком в Україні, а молодший син [PERSON] поїде з мамою та буде проживати в Італії, де у відповідача на той час вже було стале місце роботи. При цьому відповідач [PERSON] зазначила, що вона регулярно спілкувалась із сином [PERSON] по телефону, висилала грошові кошти, продукти харчування, одяг для сина [PERSON] , які отримував її колишній чоловік, а також інколи отримувала його мати - позивач [PERSON] .. Її колишній чоловік [PERSON] з дня народження дітей і до дня своєї смерті будь-яких звернень з приводу того, що вона не займається вихованням їх спільного сина [PERSON] чи ухиляється від виконання своїх обов`язків мами відносно нього в будь-які органи, зокрема, в орган опіки та піклування, не звертався. В квітні місяці 2022 року вона, отримавши відомості, що батько дітей загинув на війні, відразу приїхала в Україну і хотіла забрати [PERSON] до себе в Італію, але бабця дитини їй не віддала його. Крім того, зазначила, що позивач вводить суд в оману стверджуючи, що відповідач не спілкується з сином, оскільки вони регулярно телефонують один до одного, але [PERSON] мабуть не повідомляє про це бабусі, щоб не засмучувати її, так як в них напружені відносини. [PERSON] вказала, що проживання внука з бабцею це є рішенням [PERSON] і вона не хоче примушувати сина до будь яких дій проти його волі. Син розуміє, що якщо він поїде з мамою, то бабця залишиться одна, а він не хоче її засмучувати, проте бажання бабці спільно проживати з внуком, проти якого вона ніколи не заперечувала, не є підставою для позбавлення батьківських прав. Відтак, вона не ухилялася від участі у вихованні та утриманні сина, як зазначено позивачем у позові, та має бажання спілкуватися з дитиною, у зв`язку з чим просила у задоволенні позову відмовити (а.с.84-86). Від позивача [PERSON] 24 січня 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що її онук [PERSON] бажає, щоб його мати [PERSON] була позбавлена батьківських прав відносно нього, так як неналежно їх виконувала, а саме з 2012 рок повністю передала його на виховання батьку, зрідка телефонувала, нерегулярно надавала матеріальну допомогу, не виявляла бажання забрати його до себе. Зазначила, що вона не чинить відповідачу перешкоди у спілкуванні з дитиною, а [PERSON] в свою чергу ніколи не зверталася в компетентні органи про те, що їй чиняться перешкоди у спілкуванні з дитиною. Додатково [PERSON] вказала, що [PERSON] втратив емоційний зв`язок з мамою, фактично вважає позивачку своєю сім`єю та бажає в подальшому проживати в Україні з бабцею, а вона в свою чергу хоче оформити опікунство/піклування над неповнолітнім онуком (а.с.118-119). 31 січня 2023 року від відповідача [PERSON] до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив позивача [PERSON] , у якій зазначено, щодо розлучення, а саме до 2017 року вона, її чоловік [PERSON] , їх двоє спільних дітей були сім`єю, вона заробляла кошти на заробітках за кордоном, висилала їх чоловікові, тобто утримувала сім`ю, а чоловік був з дітьми та займався їх вихованням. Ніколи з приводу неналежного виховання дітей в них не виникало суперечок та претензій одне до одного. До смерті чоловіка ніхто з них не звертався до будь- яких органів з приводу неналежного виконання батьківських обов`язків, у тому числі і позивач не зверталася, хоча між нею та позивачем постійно були неприязні відносини. З 2017 року, тобто після розірвання шлюбу, між нею та батьком дітей була домовленість, що син [PERSON] залишається проживати з ним в Україні, а інший син [PERSON] буде проживати з нею, відповідачем, в Італії, при тому, що вона регулярно висилала кошти на утримання дитини, які отримував як батьком дитини, так і бабця дитини - позивач [PERSON] .. Крім того, відповідач зазначила, що після смерті колишнього чоловіка вона відразу приїхала в Україну та хотіла забрати дитину, але позивач не віддала його, з приводу чого [PERSON] зверталася в поліцію та в комісію в справах дітей. Вказала, що готова забрати сина до себе, але позивач фактично настроїла негативно дитину проти неї, пояснюючи йому, що вона, матір, його залишила самого та не любить його, а сама дитина не може розібратися в складній ситуації та її пояснень і аргументів не бере до уваги, а тому відмовляється їхати (а.с.139-140). 24 січня 2023 року від представника третьої особи - органу опіки та піклування [PERSON] до суду надійшли письмові пояснення, у яких зазначено, що 04 квітня 2022 року до сектору служби у справах дітей звернулась [PERSON] , яка повідомила про те, що [PERSON] , 2009 року народження, залишився без батьківського піклування, оскільки його батько [PERSON] помер [INFO] , а мати - [PERSON] з дитиною не проживає та ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо сина, у зв`язку з чим 04 квітня 2022 року зроблено обстеження умов проживання дитини та в той же день [PERSON] взято на облік як дитину, яка опинилась у складних життєвих обставинах. Крім того, 21 квітня 2022 року відповідач по справі [PERSON] зверталася до третьої особи із заявою про те, що [PERSON] перешкоджає їй у побаченні та спілкуванні з сином [PERSON] (а.с.122-123). У судовому засіданні позивач [PERSON] повідомила судові про те, що вона підтримує заявлені вимоги по тих підставах, які нею були викладені в позовній заяві та відповіді на відзив відповідача [PERSON] , прохала позов задовольнити, надавши відповідні пояснення. [PERSON] наполягала на тому, що відповідач [PERSON] тривалий час участі у вихованні та утриманні сина [PERSON] не приймає, з дитиною майже не спілкується, не піклується про його фізичний та розумовий розвиток, не цікавиться його навчанням та умовами проживання, тобто повністю самоусунулася від виконання свого батьківського обов`язку, а тому прохала позов задовольнити та позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Повноважний представник позивача [PERSON] - адвокат Мукан Б.С. в судовому засіданні підтримала позицію позивача, надавши судові відповідні пояснення, просила позовні вимоги [PERSON] задовольнити в повному обсязі. Представник третьої особи - органу опіки та піклування [PERSON] в судовому засіданні проохав позов [PERSON] задовольнити в повному обсязі посилаючись на обставини та факти, зазначені в письмових поясненнях, та у висновку про доцільність позбавлення батьківських прав. Відповідач [PERSON] , будучи присутньою в судовому засіданні, яке відбулося 17 травня 2023 року, позов [PERSON] не визнала в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві на позовну заяву та у запереченнях на відповідь на відзив позивача, прохала у задоволенні позову відмовити, вважаючи його необґрунтованим. Додатково суду пояснила, що з дитиною постійно спілкувалася по телефону, цікавилась його життям та навчанням, в силу своїх можливостей намагалася надавати матеріальну допомогу синові та періодично висилали грошові кошти, продукти харчування, одяг, тощо. У вільний від роботи за кордоном час приїздила в Україну та зустрічалась із сином. У 2018 році намагалась вирішити питання щодо переїзду сина [PERSON] в Італію для подальшого постійного проживання разом з нею, у зв`язку з чим [PERSON] близько двох місяців влітку проживав з нею в Італії, проте в подальшому син забажав повернутися в Україну, оскільки в нього були складнощі у спілкуванні з однолітками через незнання італійської мови. Повноважний представник відповідача [PERSON] - адвокат Кіт В.Ю. в судовому засіданні підтримав позицію відповідача, надавши судові відповідні пояснення, категорично заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] посилаючись на обставини, зазначені у відзиві на позовну заяву та у запереченнях на відповідь на відзив позивача, просив суд відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, допитавши свідків, а також допитавши неповнолітнього [PERSON] , вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у них докази та надавши їм належну оцінку, прийшов до висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Відповідно до положень частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні як з пояснень учасників справи, так і з матеріалів справи встановлено, що з 18 лютого 2006 року відповідач [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу вказані особи мають двох спільних неповнолітніх дітей - сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 25 травня 2017 року, яке набрало законної сили 06 червня 2017 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с.6,7,8,11). Батько дітей [PERSON] помер [INFO] (а.с.9,10). З довідки №342 від 31 березня 2022 року, виданої секретарем Старосамбірської міської ради Самбірського району Львівської області (далі - Старосамбірська міськрада) та з копії будинкової книги вбачається, що [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , проживають та зареєстровані в будинку [ADDRESS] (а.с.12,14-18). З акту від 31 березня 2022 року, складеного комісією в складі депутата міської ради Жук І.В. та сусідів [PERSON] , [PERSON] , котрий підписаний вказаними особами та міським головою Старосамбірської міськради [PERSON] , встановлено, що в будинку [ADDRESS] проживає [PERSON] разом з внуком [PERSON] , в будинку є всі необхідні умови для проживання сім`ї. (а.с.13). З характеристики, виданої 31 березня 2022 року міським головою Старосамбірської міськради [PERSON] , відомо, що [PERSON] зарекомендувала себе з позитивної сторони, ввічлива, культурна, врівноважена, спокійна, трудолюбива, охайна. Нарікань та скарг на неї до депутатів міської ради не поступало (а.с.19). З характеристики, виданої 04 квітня 2022 року директором Закладу загальної середньої освіти I-III ступенів №2 м. Старий Самбір Львівської області, встановлено, що [PERSON] є учнем 7 класу даної школи, на час навчання в школі має достатній рівень довільної пам`яті, логічного і тверезого мислення. Він є в міру відкритим з тими, кого відносить до числа своїх друзів, проте намагається бути щирим і відкритим з усіма. Крім того, він проявляє холеричний тип темпераменту, позитивно реагує на прохання. Авторитетом для нього завжди був батько, про бабцю завжди відгукується тепло та з любов`ю, яка має вплив на нього (а.с.20). В матеріалах справи є наявними два листи від 31 жовтня 2022 року за одним і тим же №147/01-32 з різним змістом, підписані завідувачем сектору служби у справах дітей [PERSON] , які стосуються взяття неповнолітнього [PERSON] на облік як дитини, яка опинилась у складних життєвих обставинах (а.с.59,60). З акту обстеження сім`ї від 04 квітня 2022 року, складеного завідувачем сектору служби у справах дітей [PERSON] та головним спеціалістом сектору служби у справах дітей Микуляком Р.М., відомо, що в будинку [ADDRESS] проживає [PERSON] разом з внуком [PERSON] , в будинку є всі необхідні умови для проживання сім`ї. Зі слів [PERSON] комісією встановлено, що мати дитини разом з сином не проживає, залишила дитину у віці 1 рік 3 місяці з батьком, матеріально не допомагає, не піклується про дитину, її стан та розвиток, не проявляє до сина материнської любові (а.с.125). З листа-повідомлення, підписаного 23 січня 2023року класним керівником та директором Закладу загальної середньої освіти I-III ступенів №2 м. Старий Самбір Львівської області, встановлено, що неповнолітній [PERSON] проживав тільки з татом та бабцею, мати хлопчика проживає в Італії та жодного разу не телефонувала в школу і не цікавилась навчанням сина, не шукала зв`язку з класним керівником (а.с.130). Допитані у якості свідків [PERSON] та [PERSON] кожна окремо суду пояснили, що вони є сусідками [PERSON] , зі слів якої їм стало відомо, що неповнолітнього [PERSON] виховували та утримували тільки його батько [PERSON] разом з бабусею [PERSON] , маму дитини - [PERSON] вдома у [PERSON] вони ніколи не бачили, знають, що мати постійно проживала окремо від дитини, а тому вважають, що остання вихованням дитини не займалась. При цьому свідки пояснили, що в будинку у [PERSON] ніколи не бували та до часу розгляду справи в суді у їх сімейні відносини не вникали. Допитана у якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона є рідною сестрою відповідача [PERSON] , яка тривалий час перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від даного шлюбу в них народилось двоє дітей - сини [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку з важким матеріальним становищем [PERSON] за домовленістю з чоловіком постійно виїжджала на заробітки в Італію, на час відсутності матері дітьми опікувався тато. В подальшому, після розірвання шлюбу, оскільки [PERSON] вже мала постійну роботу в Італії, батьки між собою добровільно вирішили, що старший син [PERSON] залишиться проживати в Україні з татом, а молодший син [PERSON] поїде з мамою та буде проживати в Італії. При цьому свідок [PERSON] повідомила, що [PERSON] з сином [PERSON] постійно спілкувалася по телефону, цікавилась його життям та навчанням, періодично надавала матеріальну допомогу синові , висилала грошові кошти, продукти харчування, одяг, тощо, у тому числі і через неї, вона в свою чергу передавала посилки батькові та бабці. У 2018 році її сестра забрала сина [PERSON] в Італію. Сподіваючись, що він залишиться проживати з нею, [PERSON] близько двох місяців влітку проживав з мамою в Італії, проте він забажав повернутися в Україну, оскільки в нього були складнощі у спілкуванні з однолітками через незнання італійської мови. Згідно висновку органу опіки та піклування від 24 січня 2023 року № 89/02-23, вирішено вважати за доцільне позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.136-138). Неповнолітній [PERSON] , [INFO] , допитаний в судовому засіданні в присутності педагога [PERSON] , суду пояснив, що на його переконання мама не виконує свої батьківські обов`язки відносно нього, а тому не заперечує проти позбавлення її батьківських прав. Також вказав, що він дуже ображений на маму за те, що в дитинстві вони з татом поділили дітей та визначили їх місце проживання, вважає, що матір його покинула в малолітньому віці, через що він проживав разом з батьком та бабцею. Додатково зазначив, що від бабці та сторонніх людей в селі чув багато негативної інформації про маму, а тому йому за неї та її минуле дуже соромно. Бабцю він дуже любить та хоче жити тільки з нею, категорично відмовляється їхати з мамою в Італію. Разом з тим, неповнолітній [PERSON] підтвердив, що спілкується з мамою по телефону, приблизно 4-5 разів на рік вона висилала йому гроші, а також висилала посилки з продуктами харчування і одягом, купувала телефони, декілька разів приїздила в Україну та брала його до себе. У 2018 році літом два місяці жив у мами в Італії, вона пропонувала йому залишитись з нею, проте йому не сподобалось там, бо то інша країна та інша незнайома йому мова, яку він не хоче вивчати, тому в той період він вирішив повернутися в Україну до тата. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Надаючи оцінку аргументам, наведеним в позовній заяві, суд виходить із такого. Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ч.3 ст.51 Конституції України, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з частинами першою, другою та шостою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Статтею 150 СК України визначено обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно із ч.2 та ч.4 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер. При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. [PERSON] , звертаючись до суду з позовною вимогою про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] посилалась на невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодиться з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частини п`ята та шоста статті 19 СК України). Суд оцінює його у сукупності з іншими доказами, які містяться у матеріалах справи. Відтак, висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду. Так, в матеріалах справи міститься висновок органу опіки та піклування, в якому повідомлено про прийняття комісією рішення про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.136-138). При складенні такого висновку було взято до уваги протокол бесіди із неповнолітнім [PERSON] , котрий в судовому засіданні надав пояснення, які в більшій своїй частині не відповідають поясненням, зазначеним у висновку, та фактично зводяться до його незгоди проживати із мамою в Італії. При цьому, питання про визначення місця проживання дитини позивачем перед судом не порушувалось, позов з такими вимогами судом не розглядався. До того ж, як встановлено в судовому засіданні з пояснень учасників справи, у тому числі з пояснень представника третьої особи, відомості про всі обставини, зазначені у висновку, отримані в основному від позивача [PERSON] , що свідчить про фактичну необ`єктивність та певну упередженість при наданні відповідного висновку. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо застосування до відповідача [PERSON] заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, попередження про необхідність зміни ставлення до виховання дитини. З урахуванням якнайкращих інтересів дитини, бажання відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні з сином та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову та позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки судом не встановлено винної поведінки відповідача. При цьому, навіть небажання дитини спілкуватися та/або проживати з одним із батьків, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення, в даному конкретному випадку матір`ю [PERSON] від виконання батьківських обов`язків, так як ці обставини зумовлені не її особистою волею. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається бабця - позивач [PERSON] , не свідчить про те, що мати дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Крім того, суд також вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (пункт 49 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» та пункт 47 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Тобто вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке у свою чергу не є абсолютним. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. В силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі права, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-IV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року). Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної процедури. Позбавлення [PERSON] батьківських прав не відповідає цілям, зазначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції. Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи. Як зазначалося вище, позбавлення батьківських прав є втручанням у приватне і сімейне життя. Таке втручання в даному випадку не є виправданим і пропорційним. Поведінка матері відносно своєї дитини свідчить про її спроможність та волевиявлення виконувати свої природні батьківські обов`язки. У цій справі відсутні виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав, що не суперечить Конвенції про права дитини, і в такому випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Натомість, з пояснень відповідача у судовому засіданні встановлено, що вона від виконання своїх батьківських обов`язків не відмовляється та робила спроби поспілкуватись і провести час разом з сином. За життя батька дитини [PERSON] , який помер [INFO] , спору щодо участі у вихованні та утриманні дитини між відповідачем та колишнім чоловіком не було, як і не виникало питання за життя батька дитини щодо необхідності позбавлення її, матері, батьківських прав відносно сина [PERSON] . Як встановлено під час судового розгляду справи, [PERSON] часто спілкувалась з сином, хоч за усною домовленістю з колишнім чоловіком, неповнолітній [PERSON] жив з батьком. Крім того, вона брала участь у його утриманні, брала сина до себе в Італію на канікули, постійно передавала йому подарунки, спілкувалась з ним в телефонному режимі. Разом з тим, після смерті батька, син відмовляється від спілкування з нею. Відповідач вважає, що така позиція дитини викликана впливом бабці, яка налаштовує дитину проти неї. У подальшому вона буде намагатись виконувати батьківські обов`язки і сподівається, що настане час і дитина змінить своє відношення до неї. На даний час, не бажаючи завдавати йому болю та душевних страждань, вона намагається насильно не втручатись в його життя. Відтак, на переконання суду, мати дитини бажає спілкуватися з сином, проти позбавлення батьківських прав заперечує, а тому позбавлення батьківських прав слід розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей. При цьому позивачем не надано беззаперечних доказів, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та його винної поведінки. Позбавлення [PERSON] батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. За результатами оцінки наданих сторонами доказів і їх особистих пояснень в судовому засіданні, пояснень свідків, а також пояснень неповнолітнього [PERSON] , суд доходить висновку, що відсутність спілкування матері з сином і неприйняття нею участі у його вихованні викликано кількома причинами, основною з яких є тяжкі відносини, які склалися між сторонами на ґрунті взаємних образ і звинувачень. Крім того, суд вважає, що позивачем не доведено, що поведінка відповідача є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками щодо неповнолітнього сина [PERSON] , а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї. Разом з тим, суд, критично оцінює пояснення неповнолітнього [PERSON] в судовому засіданні, оскільки позиція дитини могла обумовлюватися емоційною особливістю його розвитку, зокрема тривалою розлукою з матір`ю, впливом інших осіб, тощо. Крім того, на думку суду, дитина не зовсім усвідомлює суті заявленого позову, вважаючи, що після позбавлення матері батьківських прав зможе залишитись проживати з бабцею, а не з матір`ю, тобто фактично неповнолітній [PERSON] пов`язує позбавлення батьківських прав його матері із забезпеченням подальшої можливості проживати окремо від неї. Згідно вимог стст.76,77,79,80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч.1,ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на те, що письмові докази, наявні в матеріалах справи не містять відомостей про винну поведінку відповідача та під час розгляду справи не встановлено свідоме нехтування нею батьківськими обов`язками, суд доходить висновку про відсутність підстав для застосування такого крайнього заходу впливу на матір, як позбавлення її батьківських прав. Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідач під час розгляду справи заперечувала проти позбавлення її батьківських прав, зазначаючи про те, що вона бажає спілкуватися зі своєю дитиною. Така поведінка відповідача дає підстави вважати, що остання не нехтує інтересами дитини та не бажає розривати зв`язки з сином. Наявні в матеріалах справи докази вказують на помилки у вихованні та недостатню участь матері у житті дитини, однак не можуть слугувати підставою для позбавлення її батьківських прав. За таких обставин, враховуючи, що визначальною обставиною, яка має значення для вирішення цього спору, є інтереси дитини, а інтересам дитини найкраще відповідатиме збереження її зв`язків з сім`єю, в тому числі і з матір`ю, крім того, позбавлення батьківських прав є виключною мірою сімейно-правової відповідальності, яка застосовується у разі, коли захистити права та інтереси дитини іншим шляхом неможливо, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. Оскільки в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, суд не має підстав для стягнення з відповідача на користь позивача понесених останньою судових витрат в порядку ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed