Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-27 00:00:00

У січні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору припиненим, стягнення коштів. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 19 листопада 2014 року визнано недійсним кредитний договір № DNH4KP20180715 від 21 січня 2006 року. Позивачу на рахунок, відкритий в АТ КБ «Приватбанк» м. Полтава, надійшла одноразова матеріальна допомога на лікування в розмірі 2 500 грн., яку відповідач зарахував в рахунок погашення боргу. Тому позивач, просить визнати кредитний договір припиненим та стягнути вказані грошові кошти. Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 31 січня 2022 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 4 травня 2022 року (а.с. 44-46). Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 4 травня 2022 року клопотання представника відповідача АТ КБ «Приватбанк» задоволено, доручено Кременчуцькому районному суду Полтавської області забезпечити проведення судового засідання в режимі відеоконференції, в якому братиме участь представник відповідача (а.с. 57-58). 2 червня 2022 року від представника відповідача АТ КБ «Приватбанк» - Озірської О.С. надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 66-68), відповідно до якого норми чинного законодавства не містять підстав припинення договору та/або зобов`язань за договором, який є недійсним. Визнання договору недійсним з моменту його укладання не породжує прав та обов`язків, не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а тому не існує підстав визнання його припиненим. Зазначає, жодних належних та допустимих доказів на зарахування грошових коштів у розмірі 2 500 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором позивачем не надано. 2 червня 2022 року від представника відповідача АТ КБ «Приватбанк» - Озірської В.С. надійшло клопотання про передачу справи за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва (а.с. 69). Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 3 червня 2022 року справу передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва (а.с. 75). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 липня 2022 року прийнято цивільну справу до провадження та призначено підготовче судове засідання на 22 серпня 2022 року (а.с. 84). Ухвалами суду від 30 серпня 2022 року, 10 листопада 2022 року, 7 лютого 2023 року, 23 березня 2023 року, 25 травня 2023 року доручено проведення відеоконференції Зіньківському районному суду Полтавської області, в якому буде брати участь представник позивача Татаренко С.О. (а.с. 94, 100, 113, 125,139). Також, ухвалою суду від 10 листопада 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по сутті на 7 лютого 2023 року (а.с. 100). Ухвалою суду від 25 травня 2023 року дозволено представнику відповідача Озірській В.С. брати участю в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, яке призначене на 28 червня 2023 року (а.с. 139). Представник позивача Татаренко С.О. в судовому засіданні підтримав позовну заяву, просила її задовольнити. Представник відповідача Озірська В.С. в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову, з підстав наведених у відзиві. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, дійшов таких висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Судом встановлено, що рішенням Зіньківського районного суму Полтавської області від 10 листопада 2014 року у позову Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним задоволено. Кредитний договір № DNH4KP20180715 від 21 січня 2006 року визнано недійсним (а.с. 24-25). Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 15 січня 2015 року рішення Зіньківського районного суму Полтавської області від 10 листопада 2014 року залишено без змін (а.с. 26-28). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Главою 50 ЦК України визначено підстави припинення зобов`язання. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Згідно зі статтями 599-609 ЦК України підставами припинення зобов`язання є: припинення зобов`язання виконанням, припинення зобов`язання переданням відступного, припинення зобов`язання зарахуванням, припинення зобов`язання за домовленістю сторін, припинення зобов`язання прощенням боргу, припинення зобов`язання поєднанням боржника і кредитора в одній особі, припинення зобов`язання неможливістю його виконання, припинення зобов`язання смертю фізичної особи та припинення зобов`язання ліквідацією юридичної особи. Ці підстави, не передбачають припинення зобов`язання у зв`язку з ухваленням судом рішення про визнання кредитного договору недійсним. Таким чином, порушувати питання про зміну або припинення договору можна лише відносно діючого договору, тобто такого, який ще не виконаний і, як наслідок договірне зобов`язання не припинене. Суд погоджується з доводами представника відповідача, що норми чинного законодавства не містять підстав припинення договору та/або зобов`язань за договором, який є недійсним. Визнання договору недійсним з моменту його укладання не породжує прав та обов`язків, не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а тому не існує підстав для визнання його припиненим. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовна вимоги про визнання кредитного договору припиненим є безпідставною та недоведеною, в зв`язку з чим у її задоволенні слід відмовити. Що стосується заявленої вимоги позивачем про стягнення з ПАТ «КБ «Приватбанк» грошових коштів в розмірі 2 500 грн., які були зараховані в рахунок погашення боргу по кредитному договору, суд зазначає. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1, 2 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.Відповідно до п. 5.6 Положення про організацію операцій діяльності в банках України, затвердженого Постановою правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнта є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічне зазначено у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. Водночас, позивачем не надано до суду будь-яких первинних документів, передбаченими наведеними законодавчими та нормативними актами, на підставі яких суд мав би можливість встановити факти зарахування грошових коштів в розмірі 2 500 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNH4KP20180715 від 21 січня 2006 року. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір та витрати на правничу допомогу позивачу не відшкодовується.

Outcome: dismissed