Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-29 00:00:00

Адвокат Гончаров В.В., який діє в інтересах [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до АТ «Кредобанк», ТОВ «Фінансова компанія Інвест Кредо», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Кішкін Д.В., Тячівська міська рада в особі державного реєстратора Лазар Д.В., про визнання недійсним договорів, зняття заборони відчуження нерухомого майна і припинення обтяження майна іпотекою. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17 квітня 2008 року між [PERSON] і ВАТ «КРЕДОБАНК», у даний час перейменованим в АТ «КРЕДОБАНК», укладено кредитний договір №22/19- 18-2008, згідно з яким позивач отримала у кредит грошові кошти для придбання квартири [ADDRESS] . На забезпечення виконання своїх зобов`язань з повернення цього кредиту, цього ж дня між позивачем та ВАТ «КРЕДОБАНК» укладено й нотаріально посвідчено іпотечний договір №23/19-19-2008, згідно з яким вона передала банку в іпотеку право на отримання у власність квартиру. Зазначає, що після отримання позивачем свідоцтва від 27.08.2008 серії [NUMBER] про право власності на квартиру і здійснення державної реєстрації права власності на квартиру, між позивачем і банком укладено і нотаріально посвідчено договір від 30.06.2009 №14/7-3-2009 про внесення змін до Іпотечного договору, згідно з якими предметом іпотеки вже стала сама квартира. Позивач вказує, що ВАТ «КРЕДОБАНК» звернувся до суду з позовом про стягнення такої заборгованості, який був задоволений та рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.03.2010 у цивільній справі №2п-1137/10 було стягнуто з [PERSON] 472 729,47 грн. заборгованість за кредитним договором. У зв`язку з тим, що рішення суду не було виконано, банк на погашення кредитної заборгованості у позасудовому порядку звернув стягнення на квартиру як на предмет іпотеки за Іпотечним договором. Вказує на те, що [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу предмету іпотеки - квартири від 22.02.2017, укладеного між [PERSON] і ВАТ «КРЕДОБАНК», в якому їй було відмовлено рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 жовтня 2017 року у справі №308/3282/17. Дане рішення було залишено без змін постановою суду Закарпатського апеляційного суду від 28 лютого 2018 року. Постановою Верховного Суду від 02 вересня 2020 року вказані судові рішення скасовані та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 22.02.2017, укладений між [PERSON] і ВАТ «КРЕДОБАНК». Зазначає, що 29 грудня 2020 року АТ «КРЕДОБАНК» уклав з ТзОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» договір факторингу, згідно з яким відступив цій фінкомпанії право грошової вимоги до позивача за Кредитним договором та відступив права і за Іпотечним договором. Далі, 30 грудня 2020 року державний реєстратор Тячівської міської ради Закарпатської області Лазар Д.В. за реєстраційним №40005721 здійснила державну реєстрацію іпотеки Квартири, згідно з якою іпотекодержателем стала ТзОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо», та здійснила реєстрацію обтяження нерухомого майна іпотекою. Позивач посилається на звіт Відповідача-1 від 03.03.2017 №27-3562/17 та вказує, що в даному звіті зазначено про повне погашення заборгованості за Кредитним договором та не повернення [PERSON] сплачених нею коштів за придбання квартири, а тому позивач зазначає, що зобов`язання з повернення коштів за Кредитним договором слід визнати припиненими. Також зазначає, що оскільки вимоги Відповідача-1 до позивача за Кредитним договором припинені внаслідок їх задоволення [PERSON] , а тому відступлення Відповідачу-2 права такої вимоги Відповідач-1 не мав правових підстав. Позивач зазначив, що з врахуванням припинення основного зобов`язання за Кредитним договором, слід визнати припиненою і іпотеку квартири за Іпотечним договором. У зв`язку з наведеним позивач просить визнати недійсними з дня укладення договір факторингу від 29 грудня 2020 року, укладений між Акціонерним товариством «Кредобанк» і Товариством обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо», про відступлення прав грошової вимоги за Кредитним договором від 17 квітня 2008 року №22/19-18-2008; визнати недійсними з дня укладення договір від 05 січня 2021 року, укладений між Акціонерним товариством «Кредобанк» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо» та посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Д.В. за реєстраційним №4, про відступлення прав за іпотечним договором №23/19-19-2008; зняти заборону на відчуження квартири [ADDRESS] та припинити обтяження цієї квартири іпотекою, які накладені і зареєстровані на підставі рішення приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіна Д.В. від 22.02.2017 №33979826 та на підставі рішення державного реєстратора Тячівської міської ради Закарпатської області Лазар Д.В від 30.12.2020 №56026703; стягнути з відповідачів на користь [PERSON] всі судові витрати по справі. Не погоджуючись із позовними вимогами, представником ТОВ «ФК Інвест-Кредо» подано відзив на позов, зміст якого зводиться до наступного. Представник ТОВ «ФК Інвест-Кредо» у поданому відзиві вказує на безпідставність вимог про припинення вимог до позичальника - [PERSON] за кредитним договором та вимог про припинення іпотеки. Зазначає, що припинення зобов`язання можливе за умови його виконання, що проведене належним чином та вказує на те, що позивачем в позовній заяві не доведено належними та допустимими доказами факту виконання зобов`язання за кредитним договором. Щодо припинення зобов`язання за договором іпотеки зазначає, що воно можливе лише за умови належного виконання основного зобов`язання за кредитним договором та набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. Також зауважує на необґрунтованість посилань позивача про те, що іпотека є зупиненою, оскільки ПАТ «Кредобанк» реалізувало предмет іпотеки на підставі ст. 3 ЗУ «Про іпотеку», а скасування у подальшому цього договору не поновлює правовідносин за договором іпотеки. У зв`язку з наведеним, просить відмовити у задоволенні позову у повній мірі. Також 27.07.2022 року через канцелярію суду надійшов відзив на позов представника АТ «Кредобанк» з клопотанням про поновлення строку на його подання. У поданому відзиві представник також вказує на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог та доводів сторони позивача, та просить у задоволенні позову відмовити. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася та її представник Гончаров В.В. подав заяву, згідно якої він просить провести розгляд справи без їх участі та задоволити позов. Представник АТ «Кредобанк» не скористався правом на участь у судовому засіданні та згідно поданого відзиву просить відмовити у задоволенні позову. Представник ТОВ «ФК Інвест-Кредо» також не скористався правом на участь у судовому засіданні та подав заяву, згідно якої заперечує проти задоволення позову та просить провести судове засідання без його участі. Приватний нотаріус Кішкін Д.В. у судове засідання не з`явився та згідно поданих ним пояснень просить у задоволенні позову [PERSON] відмовити в повному обсязі та розглянути справу без його участі на підставі наявних в ній письмових доказів. Державний реєстратор Лазар Д.В. не скористалася правом на участь у судовому засіданні, про причини неявки суд не повідомила, заяв чи заперечень не подавала, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. За приписом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 17 квітня 2008 року між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір №22/19-18-2008, згідно з яким позичальнику було надано кредит в сумі 57 160 доларів США для придбання житлової нерухомості - квартири, на термін до 16 квітня 2023 року. З метою забезпечення виконання взятого на себе зобов`язання за Кредитним договором, між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» було укладено договір іпотеки №23/19-18-2008 посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Капітула Г.Д. за реєстровим номером №693. Згідно п. 1.2 договору іпотеки, предметом іпотеки є права Іпотекодавця за договором №14 від 28.11.2006 року із змінами та доповненнями, внесеними додатковим договором від 10.04.2008 року з Дочірнім підприємством «Інтергал-Буд» ТОВ «Фірма» Інтергалбуд», а саме право на отримання у власність квартири [ADDRESS] , загальною площею 99,61 кв.м., разом з місцем для зберігання автотранспорту гараж № [NUMBER] площею 32,73 кв.м. 13 червня 2009 року між сторонами укладено Договір №14/7-3-2009 до Договору іпотеки, де сторони виклали пункт 1.2. іпотечного договору у наступній редакції: Предметом іпотеки є наступне нерухоме майно: квартира, що складається з 3 житлових кімнат, загальною площею 100,00 кв.м., житловою 51,4 кв.м., що знаходиться за адресою: в [ADDRESS] , та належить на праві власності іпотекодавцю. Судом також встановлено, що 22 лютого 2017 року між ПАТ «Кердобанк» та фізичною собою [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу предмету іпотеки іпотекодержателем в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкін Д.В. за реєстровим номером 291. Право іпотекодежателя на реалізацію предмету іпотеки будь-якій особі від свого імені на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» було передбачено пунктом 5.3.2 Договору іпотеки. Одночасно, [PERSON] оскаржила договір купівлі-продажу предмету іпотеки від 22.02.2017 року до суду. Постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 02 вересня 2020 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 жовтня 2017 року по справі №308/2382/17 та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 28 лютого 2018 року №308/2382/17 скасовано, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 22 лютого 2017 року між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського натурального округу Кішкін Д.В. та за реєстровим у реєстрі за №291. Разом з тим, згідно меморіального ордеру №68884408 від 18 грудня 2020 року та Виписки по особовим рахункам за період з 18.12.2020 по 13.12.2020 здійснено перерахунок коштів [PERSON] на зазначений розрахунковий рахунок в ПуАТ «КБ «Акордбанк». Таким чином, рішення Верховного Суду згідно постанови від 02.09.2020 року було виконано. 29 грудня 2020 року між ПАТ «КРЕДОБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія ІНВЕСТ-КРЕДО» укладеного договір факторингу, у відповідності до якого право грошової вимоги по кредитному договору № 22/19-18-2008 від «17» квітня 2008 року перейшло до Нового кредитора. 05 січня 2021 року між ПАТ «КРЕДОБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія ІНВЕСТ-КРЕДО» укладено договір відступлення прав за Іпотечним договором №23/19-19-2008, посвідченим 17.04.2008 року Капітулою Г.Д., приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу за реєстровим №693 (із змінами внесеними Договором №14/7-3-2009, посвідченим 30.06.2009 року, Капітулою Г.Д., приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу за реєстровим №520), посвідчений Кішкін Д.В. приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу за реєстровим №4. Згідно клопотання про долучення письмових доказів, яке подане до суду 10 квітня 2023 року, ТОВ «Фінансова компанія «Інвест -Кредо» надала суду копію платіжного доручення №1851 від 29.12.2020 року, яким підтверджено фінансування згідно укладеного договору факторингу від 29.12.2020 року. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. При цьому, згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Як було зазначено вище, Постановою КЦС ВС від 02 вересня 2020 року, касаційну скаргу [PERSON] задоволено та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 22 лютого 2017 року між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] . Наслідком скасування вказаного договору є повернення сторін в попередній стан - реституція (ст. 216 ЦКУ). Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України). Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно з статтею 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі (частина перша статті 545 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Таким чином, припинення зобов`язання можливе за умови його виконання, що проведене належним чином. Під припиненням зобов`язання розуміють припинення правового зв`язку між його сторонами, звільнення їх від прав та обов`язків, що становлять зміст зобов`язання. Разом з тим, суд зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту виконання належним чином зобов`язання за кредитним договором. Щодо заявлених вимог про припинення іпотеки, суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 593 ЦК України, статтями 3, 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека як забезпечувальне зобов`язання, що має похідний характер від основного зобов`язання, зокрема, припиняється у разі припинення виконанням зобов`язання, виконання якого забезпечене іпотекою. Законодавство не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних з припиненням іпотеки, адже за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості іпотека припиняється за фактом припинення виконанням основного зобов`язання. При цьому з огляду на положення статей 1, 7 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється лише в разі припинення у повному обсязі основного зобов`язання, забезпечення якого передбачено іпотечним договором. Тобто часткове припинення основного зобов`язання, зокрема шляхом його виконання, за загальним правилом, не має наслідком припинення забезпечувального зобов`язання. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частина друга статті 598 ЦК України). У зобов`язальних відносинах суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Підстави припинення іпотеки окремо визначені у статті 17 Закону України «Про іпотеку», за змістом якої припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. Так, згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Припинення зобов`язання за договором іпотеки можливе лише за умови належного виконання основного зобов`язання за кредитним договором та набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частина друга статті 598 ЦК України). У зобов`язальних відносинах суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Підстави припинення іпотеки окремо визначені у статті 17 Закону України «Про іпотеку», за змістом якої припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. Посилання позивача про те, що іпотека є припиненою, оскільки ПАТ «Кредобанк» реалізувало предмет іпотеки на піставі ст. 3 Закону України «Про іпотеку», а скасування у подальшому цього договору, не поновлює правовідносин за договором іпотеки, є необґрунтованими, з огляду на таке. Державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру прав (частина друга статті 2 Закону «України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент здійснення реєстрації права власності). Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент здійснення реєстрації права власності) права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. За змістом частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент ухвалення судового рішення про скасування рішення державного реєстратора) у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Отже, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є правовою підставою для скасування запису у Державному реєстрі прав. Внесення записів про скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень здійснюється відповідно до Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12 грудня 2011 року № 3502/5. Аналіз наведених вище положень закону дає підстави для висновку, що скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, та внесення про це відповідного запису призводить до відновлення становища, яке існувало до проведення державної реєстрації прав, яке скасовано. Аналогічний правовий висновок висловлений в Постанові КЦС ВС від 03.06.2020 по справі № 295/1204/17 та постанові КЦС ВС від 02.07.2018 у справі № 206/3076/17. Таким чином, припинення зобов`язання можливе за умови його виконання, що проведене належним чином. Під припиненням зобов`язання розуміють припинення правового зв`язку між його сторонами, звільнення їх від прав та обов`язків, що становлять зміст зобов`язання. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту виконання належним чином зобов`язання за кредитним договором, як і не доведено підстав невідповідності чинному законодавству укладеного договору факторингу та похідного договору про відступлення прав за іпотечним договором №23/19-19-2008. Крім того, позивач заявивши вимогу про визнання недійсним договору факторингу та похідного договору відступлення прав за договором іпотеки, обрав спосіб захисту не передбачений законом. (постанова ВП ВС від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20, постанови ВС від 18.01.2023 у справі № 482/2211/20, від 18.01.2023 у справі № 482/2211/20). Як зазначено у ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України, зважаючи на те, що аналіз досліджених у справі доказів свідчить, що позивачем не доведено тих обставин, на які вона посилається як на підставу позову, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним, тому у його задоволенні слід відмовити. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові, судовий збір покладається на позивача, тому суд вважає за необхідне покласти витрати, пов`язані із розглядом справи на позивача.

Outcome: dismissed