Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-09 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 23.12.2022р. надійшла позовна заява [PERSON] до Держави в особі Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури і суду. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.12.2022р. головуючою у справі визначена суддя Ткаченко Н.В. Ухвалою судді Ткаченко Н.В.від 01.03.2023р. відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в загальному позовному провадженні з проведенням підготовчого засідання (а.с.№61). В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що 28.02.2019р. її було затримано за підозрою у вчиненні злочину в порядку ст. 208 КПК України. Згодом їй було повідомлено про підозру у вчиненні особливо тяжкого злочину, покарання за яке передбачає більше 10 років позбавлення волі, а саме, у злочинах передбачених статтями 191, ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 200, ч. 2 ст. 200 КК України. З часу її затримання з 28.02.2019р. до 19.09.2019р. вона знаходилась під вартою. В подальшому до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська в порядку п. 3 ч. 2 ст. 283 КПК України надійшов обвинувальний акт відносно неї за ознаками злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 200, ч. 2 ст. 200 КК України. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 19.09.2019р. по справі № 199/4275/19 їй замінили раніше обраний запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт строком до 17.11.2019р. Крім того, відповідно до ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17.01.2020р. по справі № 199/4275/19 її відсторонили від посади головного бухгалтера ТОВ «Агровектор Плюс» на строк до 16.03.2020р. В подальшому прокурор змінював обвинувачення, звинувачуючи її у особливо тяжких злочинах, покарання за яке передбачає більше 10 років. Однак, остаточно позивачку було звинувачено у злочинах передбачених частиною 2,3 статті 190 КК України та частиною 1,2 статті 200 КК України, тобто у тяжких злочинах, максимальне покарання за яке передбачає до 8 років позбавлення волі. Вироком від 18.01.2022р. Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 199/4275/19 позивачку було виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінальних правопорушень. Вирок набув чинності 05.10.2022р. після перегляду його в апеляційному порядку. Позивачка вважає, що її незаконне кримінальне переслідування спричинило їй моральну шкоду та посилаючись на ст.ст. 1167, 1176 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», просила стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на свою користь 5 737 433 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, яка була завдана незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Також позивачка просила стягнути з цього самого відповідача понесені нею судові витрати. 04.04.2023р. в порядку ст. 178 ЦПК України представник відповідача - Дніпропетровської обласної прокуратури - Запорожська Д.Є. (діє за довіреністю від 23.09.2022р. - а.с. № 98) подала відзив (а.с. № 72-79), по тексту якого звертала увагу суду на те, що самі по собі факти неправомірності певних дій чи бездіяльності за відсутності доведеного факту наявності втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Наявність такої шкоди відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу, підлягає доведенню особою, що порушує питання про її відшкодування. Разом із тим, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої і, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування шкоди. Також представник відповідача зазначала, що на даний час в Україні відсутні нормативно сформульовані критерії та загальний метод оцінки розміру компенсації моральної шкоди. На думку цього представника Дніпропетровської обласної прокуратури, саме у зв`язку з відсутністю чітко сформульованих критеріїв визначення розміру завданої моральної шкоди, законодавцем у певних випадках встановлено нижню межу такого розміру. Представник відповідача зазначала, що позивачка не довела розмір моральної шкоди, який дорівнює саме 5 737 433 грн. 17.05.2023р. порядку ст. 178 ЦПК України представник відповідача - Державної казначейської служби України - Дерновський М.Є. (самопредставництво - а.с. № 112-114) подав відзив (а.с. № 104-108), по тексту якого звертав увагу суду на те, що позивачкою помилково обрано спосіб захисту своїх прав. Зазначав, що не допускається стягнення з Казначейства моральної та матеріальної шкоди, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів. Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини 1 статті 2 ЦК України. Водночас, відповідно до частини 2 статті 2 ЦК України самостійним учасником цивільних відносин є Держава Україна. Оскільки, Казначейство жодної шкоди позивачці не заподіювало, у правовідносини з нею не вступало, отже не може нести відповідальність за шкоду, заподіяну діями органів досудового слідства. Таким чином, рішення щодо стягнення шкоди з «відповідного рахунку Казначейства» є очевидно необґрунтованим і таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права. Представник відповідача також зазначав, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт заподіяння позивачці моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків у період затримання. Окрім цього, вважав, що розрахований позивачкою розмір моральної шкоди безпідставно завищено. 12.06.2023р. представником позивачки - адвокатом Савком В.В. (діє на підставі ордеру від 09.06.2023р. - а.с. № 130) в порядку ст. 179 ЦПК України подано відповідь на відзиви обох відповідачів (а.с. № 125-129), де адвокат зауважував на тому, що теза відповідача, що оскільки Державна казначейська служба жодної шкоди позивачці не заподіяла, у правовідносини з нею не вступала, тому відповідач і не може нести відповідальності за шкоду заподіяну діями органів досудового слідства, не може братися до уваги з огляду на положення нормативних актів, постанову Пленуму Верховного Суду України та висновки Великої Палати Верховного Суду. Окрім цього, представник позивачки звертав увагу суду на те, що в самому ж відзиві цього відповідача міститься посилання на постанову Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», в п. 10-1, якої йдеться про те, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону "Про оперативно-розшукову діяльність". Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Представник позивачки зауважував і на тому, що відповідач невірно трактує закон та закриває очі на очевидний факт того, що сам по собі виправдовувальний вирок є підставою для відшкодування шкоди, адже зрозуміло, що підставою для його ухвалення були незаконні дії органів досудового слідства та прокуратури. Підготовче засідання у справі у відповідності до положень ст.197, п.3.ч.2 ст. 200 ЦПК України проведено 12.06.2023р.,справу призначено до судового розгляду на 10.07.2023р. (а.с.№ 139). В ході судового розгляду справи в судовому засіданні 10.07.2023р. позивачка та її представник адвокат Савко В.В. підтримали позовні вимоги, наполягали на їх задоволенні. В ході судового розгляду справи в судовому засіданні 10.07.2023р. представники обох відповідачів - Паращенко Ю.О. та Сидорова О.Р. заперечували проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. При розгляді справи в судовому засіданні 10.07.2023р. у відповідності до вимог ч.1 ст.247 ЦПК України здійснювалась повна фіксація судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи у межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами письмових доказів, вивчивши зміст заперечень стосовно позовних вимог, оцінивши докази на підставі положень ст.89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1. ст.13 ЦПК України). Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини 28.02.2019р. позивачку [PERSON] було затримано за підозрою у вчиненні злочину в порядку ст. 208 КПК України (а.с. № 55-56). Згодом її було повідомлено про підозру у вчиненні особливо тяжкого злочину покарання за яке передбачено більше ніж 10 років позбавлення волі, а саме, у злочинах передбачених статтями 191, ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 200, ч. 2 ст. 200 КК України. В подальшому до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська в порядку п. 3 ч. 2 ст. 283 КПК України надійшов обвинувальний акт відносно неї за ознаками злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 200, ч. 2 ст. 200 КК України (а.с. № 27-28). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 19.09.2019р. по справі № 199/4275/19 їй замінили раніше обраний запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт строком до 17.11.2019р. Крім того, відповідно до ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17.01.2020р. по справі № 199/4275/19 її відсторонили від посади головного бухгалтера ТОВ «Агровектор Плюс» на строк до 16.03.2020р. В подальшому прокурор змінював обвинувачення, звинувачуючи її у особливо тяжких злочинах, покарання за яке передбачає більше 10 років. Однак, остаточно позивачку було звинувачено у злочинах передбачених частиною 2,3 статті 190 КК України та частиною 1,2 статті 200 КК України, тобто у тяжких злочинах, максимальне покарання за яке передбачає до 8 років позбавлення волі. Вироком від 18.01.2022р. Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 199/4275/19 позивачку було виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінальних правопорушень (а.с. № 29-54). Вирок набув чинності 05.10.2022р. після перегляду його в апеляційному порядку (а.с. № 19-25). Частина перша статті 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої, пункту дев`ятого та абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. За змістом положень цих норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог. Статтею 56 Конституції України гарантовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 2 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Положеннями статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Згідно п. 1 ч. 1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 01.12.1994р. №266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 2 зазначеного вище Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду, а також у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. У частинах 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» вказано, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до ст. 13 вказаного Закону, питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Необхідно звернути увагу, що відшкодування моральної шкоди в цих випадках проводиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму ВСУ №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р., з відповідними змінами та доповненнями, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Частиною 2 статті 25 Бюджетного кодексу України встановлено, що відшкодування, відповідно до закону, шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 2 ЦК України Держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Згідно п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13.04.2011р. №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Заперечуючи проти доводів позивачки, представник відповідача Державної казначейської служби України наголошував на тому, що позивачкою помилково обрано спосіб захисту своїх прав. Також представник відповідача зазначав, що не допускається стягнення з Казначейства моральної та матеріальної шкоди, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів. Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини 1 статті 2 ЦК України. Водночас, відповідно до частини 2 статті 2 ЦК України самостійним учасником цивільних відносин є Держава Україна. Оскільки, Казначейство жодної шкоди позивачеві не заподіювало, у правовідносини з ним не вступало, на думку представника відповідача, не може нести відповідальність за шкоду, заподіяну діями органів досудового слідства. Таким чином, рішення щодо стягнення шкоди з «відповідного рахунку Казначейства», на думку представника відповідача, є очевидно необґрунтованим і таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права. Представник ДКС України також зазначав, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт заподіяння позивачці моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків у період затримання позивачки. Заперечуючи проти доводів позивачки, представник відповідача Дніпропетровської обласної прокуратури наголошувала на тому, що самі по собі факти неправомірності певних дій чи бездіяльності за відсутності доведеного факту наявності втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Наявність такої шкоди відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу, підлягає доведенню особою, що порушує питання про її відшкодування. Разом із тим, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої і, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування шкоди. Представник відповідача також зазначала, що на даний час в Україні відсутні нормативно сформульовані критерії та загальний метод оцінки розміру компенсації моральної шкоди. На думку представника Дніпропетровської обласної прокуратури, саме у зв`язку з відсутністю чітко сформульованих критеріїв визначення розміру завданої моральної шкоди, законодавцем у певних випадках встановлено нижню межу такого розміру. Суд критично ставиться до позиції відповідачів стосовно викладеного, до їх посилань на те, що позивачкою не доведено спричинення їй моральної шкоди, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення. Варто зазначати, що в постанові від 27.11.2019р. у справі № 242/4741/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади (його посадовими чи службовими особами) з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові (п. 46 постанови). Крім того, п. 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» йдеться про те, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону "Про оперативно-розшукову діяльність". Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Підводячи підсумок, суд зазначає, що внаслідок безпідставного притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності вона незаконно знаходилася під слідством та судом протягом 43 місяців та 8 днів, в період з 28.02.2019р. (дата затримання позивачки) до 05.10.2022р. (дата набрання чиності виправдувального вироку), фактично втративши більше 3 років повноцінного життя. Окрім того, при розгляді цивільної справи встановлено перебування позивачки з 28.02.2019р. до 19.09.2019р. під вартою, а в подальшому з 19.09.2019р. до 17.11.2019р. - під запобіжним заходом у вигляді домашнього аресту, а з 17.01.2020р. до 16.03.2020р. - під запобіжним заходом у вигляді відсторонення від посади (а.с. № 6-18, 26). Суд вважає, що незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, та окремо обранням різних по суворості запобіжних заходів, позивачці завдано моральної шкоди, оскільки кримінальне переслідування негативно вплинуло як на її ділову репутацію, як головного бухгалтера, так і на соціальні зв`язки, позивачці завдано значних душевних страждань, які виразилися, у руйнуванні професійних планів, а також у негативному впливі на честь, гідність та ділову репутацію позивачки. Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачка повинна була змінювати звичайний спосіб життя та пристосовуватися до іншого способу, як життя, так і побуту. Так, наведенні обставини призвели до порушення нормальних життєвих та соціальних зв`язків, оскільки обвинувачення у вчиненні злочину негативно вплинуло на її зв`язок з суспільством. Крім того, суд вважає, що затримання та тримання особи під вартою, тривалий час досудового розслідування та судового розгляду є фактором завдання психологічного тиску на людину та безумовно є підтвердженням завдання моральної шкоди цій людині. Понад 3 роки позивачка перебувала під слідством та судом, була позбавлена права вільно пересуватись, протягом значного часу була обмежена у можливості займатися професійною діяльністю, вести звичайний образ життя, що руйнувало її душевний спокій, завдавало моральних переживань, змушувало нервувати, створювало дискомфорт, порушувало звичайний для неї уклад життя, призводило до порушення нормальних життєвих зв`язків, відтерміновувало лікування у зв`язку із злоякісним утворенням, яке вона отримала в КП ДОКОД ДОР лише у 2022р. (а.с. № 159). Стосовно визначення розміру відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню в якості грошової компенсації позивачці, суд виходить з того, що в п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. йдеться про те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018р. у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. У своїх численних рішеннях Європейський Суд з прав людини зазначав, що компенсація моральної шкоди має бути адекватною. З огляду на положення ст. 23 ЦК України, ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» за наявності заподіяння громадянинові моральної шкоди її розмір визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених Законом із урахуванням вимог розумності та справедливості. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02.12.2015р. у справі №6-2203цс15, відповідно до ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менш як одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом. При цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Втім, судом не знайдено підстав для повного задоволення позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, оскільки суд вважає, що сума, яка дорівнює 5 737 433 грн., на стягненні якої наполягає позивачка, є явно завищеною, не відповідає ступеню та характеру моральних страждань, не є розумною та справедливою. Суд зазначає, що розрахунок моральної шкоди слід проводити, виходячи з суми мінімальної заробітної плати, яка за Законом України «Про державний бюджет» з 01.10.2022р. складає 6 700 грн. (позов пред`явлено 23.12.2022р., в подальшому позивачка позовні вимоги не збільшувала, а суд самостійно збільшити позовні вимоги, по сумі мінімальної заробітної плати на 2023р., не має можливості за положеннями ст. 13 ЦПК України). Так, загальний час перебування позивачки під слідством з 28.02.2019р. по 05.10.2022р. складає 3 роки, 7 місяців, 8 днів, тобто 43 місяці та 8 днів. При розрахунку моральної шкоди, суд погоджується з позицією позивачки, що розрахунок слід проводити в кратному відношенні до розміру мінімальної заробітної плати в залежності від того, чи було в певний період по відношенню до позивачки застосовано запобіжний захід, чи ні та який саме запобіжний захід, чи був він взагалі застосований в певний період часу, чи остання перебувала під слідством та судом без запобіжних заходів. Втім, з розміром кратності, на якому наполягає позивачка, суд не погоджується та вважає його явно завищеним та таким, що не відповідає критеріям розумності та справедливості, а також ступеню та характеру моральних страждань (під час кожного з запобіжний заходів або під час перебування під слідством чи судом, втім без запобіжних заходів). Також, суд вважає, що періодом часу, коли тривав запобіжний захід у вигляді відсторонення від посади, який було застосовано з 17.01.2020р. до 16.03.2020р., слід брати до уваги лише 1 місяць та 3 дні, оскільки під час судового засідання позивачка суду повідомила, що вона звільнилася з роботи за власним бажанням 19.02.2020р. (а.с. № 157-158), тобто запобіжний захід у вигляді відсторонення від посади діяв відносно [PERSON] не 2 місяці, а 1 місяць 3 дні. Суд вважає розумнім та справедливим та таким, що відповідає ступеню та характеру моральних страждань розмір кратності, який дорівнює: 1 - перебування під слідством чи судом без запобіжних заходів; 1,5 - запобіжний захід у вигляді відсторонення від посади; 2 - запобіжний захід у вигляді домашнього арешту; 5 - запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. За цим критерієм кратності, розрахунок розміру моральної шкоди виглядає таким чином. До позивачки спочатку було застосовано такий запобіжний захід, як тримання під вартою, який було застосовано у період з 28.02.2019р. до 19.09.2019р., тобто протягом 6 місяців 23 днів, отже за цей період розрахунок моральної шкоди такий : 6 700 грн. х 5 х 6,77 міс. = 226 795 грн. В подальшому до позивачки було застосовано такий запобіжний захід, як домашній арешт, який тривав з 19.09.2019р. до 17.11.2019р., тобто 2 місяці, отже за цей період розрахунок моральної шкоди такий: 6 700 грн. х 2 х 2 міс. = 26 800 грн. В подальшому у період з 17.01.2020р. до 16.03.2020р., тобто строком на 2 місяці, позивачку було відсторонено від посади головного бухгалтера ТОВ «Агровектор Плюс», отже за період 1 місяць 3 дні - з 17.01.2020р. до 19.02.2020р. (день звільнення з роботи за власним бажанням) -розрахунок моральної шкоди такий : 6 700 грн. х 1,5 х 1,10 міс. = 11 055 грн. З урахуванням того, що загальний строк, який [PERSON] перебувала під слідством та судом, складає 43 місяці та 8 днів, з яких остання перебувала під різними запобіжними заходами 9 місяців 26 днів, строк, протягом якого позивачка не перебувала під жодним з запобіжних заходів становить 33 місяці 12 днів (43 місяці 8 днів - 9 місяців 26 днів = 33 місяці 12 днів). За цей період розрахунок моральної шкоди такий : 6 700 грн. х 1 х 3,4 міс. = 223 780 грн. Отже, загальний розмір моральної шкоди, який підлягає стяґненню з Державного бюджету України шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду на користь позивачки складає 488 430 грн. (226 795 грн. + 26 800 грн. + 11 055 грн.+ 223 780 грн. = 488 430 грн.). Визначений розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності та справедливості та є достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи та не призведе до її збагачення. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України у зв`язку з тим, що позовні вимоги [PERSON] , яка при подачі позову за вимогами закону була звільнена від оплати судового збору, задоволені частково, суд вважає, що судові витрати по оплаті судового збору у розмірі - 1% від суми, яка стягується, тобто 4 884 грн. 30 коп., слід віднести на рахунок держави, оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволені лише в частині вимог до Державної казначейської служби України, отже будь які стягнення слід проводити з Державного бюджету України шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Стосовно судових витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Із положень ст.137 ЦПК України слідує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018р. у справі №751/3840/15-ц суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10.01.2020р., №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18.02.2010р., №37246/04). До позовної заяви та заяви від 10.07.2023р. позивачкою та представником позивачки (відповідно) долучено наступні документи, якими підтверджуються понесені [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу, яка здійснювалася - адвокатом Савком В.В.: копія ордеру від 11.01.2023р., копія свідоцтва про право заняття адвокатською діяльністю (а.с. № 96, 97), акт наданий послуг від 10.07.2023р., квитанція від 10.07.2023р. про внесення позивачкою суми - 15 000 грн., обґрунтований розрахунок судових витрат (а.с. № 153, 154, 155). Ці підтвердження понесення позивачкою витрат по оплаті професійної правничої допомоги судом приймаються, як достатні та обґрунтовані складністю справи. За вищезазначеного, з Державного бюджету України шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду на користь позивачки слід стягнути судові витрати по оплаті судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн. Розглядаючи питання про розподіл судових витрат позивачки по оплаті послуг адвоката, враховано те, що відповідно до ч.5,6 ст.137 ЦПК України суд може зменшити розмір цього виду судових витрат лише за клопотанням іншої сторони. Обов`язок доведення неспівмірності таких витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Такого клопотання у цивільній справі відповідачами не заявлено. На підставі викладеного,

Outcome: partial