Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-02 00:00:00

Зміст позовних вимог. Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] , [PERSON] таким, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . Обґрунтовуючи позов позивач вказує, що на підставі рішення виконавчого комітету Добропільської міської ради народних депутатів відповідачу [PERSON] був виданий ордер № 12 від 17.08.2015 року на вселення в житлове приміщення в квартиру за адресою [ADDRESS] (спірне житлове приміщення). У вказаній квартирі зареєстровані відповідачі. Вказана квартира є двокімнатною, розташована у будинку, який перебуває на балансі КП «Добропільська служба єдиного замовника», не приватизована та є покинутою, оскільки відповідачі не проживають у ній з 2015 року і не виконують обов`язків по схоронності житлового фонду та сплаті комунальних платежів. Заборгованість за послуги з утримання будинків та прибудинкових територій складає 5289,34 грн; за опалення - 3307,22 грн, нарахування за послуги водопостачання та водовідведення з січня 2017 року не проводиться, оскільки в квартирі ніхто не проживає. Враховуючи що обов`язки, передбачені договором найму житлового приміщення, ніхто з відповідачів не виконує, житло для проживання не використовується, не утримується, плата за комунальні послуги не здійснюється, квартира покинута без поважних причин, позивач вважає, що вказане свідчить про відсутність зацікавленості відповідачів у її збереженні для проживання і просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням. Аргументи інших учасників справи. Відповідачем [PERSON] було подано відзив на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає та зазначає, що їй та її сину було видано ордер на житлову квартиру за адресою [ADDRESS] . Вказана квартира на час надання ордеру на квартири, тобто з серпня 2015 року була не придатною для вселення та фактичного в ній проживання, оскільки попередній наймач використовував вказану квартиру для збору сміття з сміттєвих контейнерів. В квартирі була відсутня каналізація та водопроводні труби, відключено енергопостачання. Система опалення підключена не була (в квартирі були відсутні як стояки даної системи, так і опалювальні батареї). Підлога квартири була пошкоджена, усі кімнати квартири були завалені сміттям. Про вказані недоліки та про те, що квартира знаходилась у незадовільному стані були складені відповідні акти. Також вказує на те, що вимушена була дати згоду на отримання ордеру на таку квартиру, так як знаходилась на квартирній черзі протягом 17 років, як інвалід 2 групи. Поступово вона та син почали відновлювати квартиру, але через скрутне матеріальне становище не мали можливості швидко закінчити ремонт та вселитися у квартиру. Син, [PERSON] задля цієї мети поїхав на роботу закордон. Так, у квартирі було встановлена каналізація, підключена електрика, але для проживання в квартирі необхідно було відремонтувати підлогу. Таким чином, з часу отримання ордеру на квартиру (з серпня 2015 року) і в подальшому були суттєві перешкоди в користуванні житлом, що на думку відповідачки свідчить про існування поважних причин їх не проживання у квартирі. Відповідач зазначає, що поточні комунальні послуги нею сплачувались з серпня 2015 року по серпень 2017 року. Потім у неї не було можливості оплачувати комунальні послуги. Оскільки син виїхав за кордон, а її батько потрапив у лікарню через, що вона мала скрутне становище, але в березні 2021 року існуючий борг за період з вересня 2017 року по березень 2021 року у сумі 4900 грн був погашений. Таким чином твердження позивача про те, що у неї існували борги за комунальні послуги з утримання будинку не відповідає дійсності. Крім того відповідачка зазначає, що доводи позивача про існування у неї боргу за централізоване опалення не відповідають дійсності, оскільки такого боргу взагалі не могло існувати, оскільки нарахування за ці послуги було зупинено, що підтверджується актом від 04.11.2015 року Також зазначає, що з 2017 року крім вищевказаних причин не проживання в спірній квартирі, не користування квартирою було обумовлено тим, що з 2017 року вона доглядала за хворими батьками, які потребували постійного стороннього догляду. Вважає вимоги позивача такими, що є безпідставними і просить відмовити в їх задоволенні. Рух справи. Ухвалою суду від 08.11.2021 року задоволено заяву [PERSON] , [PERSON] про перегляд заочного рішення Добропліьського міськрайонного суду від 12.05.2021 року та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 18.02.2022 року залучено до участі у справі в якості третьої особоби. Яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача- [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, зазначаючи, що відповідачі без поважних причин не проживали в спірній квартирі, з заявою до наймодавця про продовження строку, передбаченого ст.71 ЖК України не звертались. Крім того представник позивача вважає, що з моменту надання ордеру відповідачам, останні могли привести в порядок, відремонтувати вказану квартиру та проживати в ній, але цього не зробили. На теперішній час вказана квартира була передана [PERSON] на підставі рішення Добропільської міської ради № 373 від 08.29.2021 року, яка ініціювала процес приватизації вказаної квартири, але у зв`язку з веденням в Україні воєнного стану, процес приватизації на даний час не завершений. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтримала свої доводи, викладені в відзиві і просила відмовити у задоволенні позову. Від відповідача [PERSON] надійшла до суду заява про розгляд справи у його відсутність, зі змісту якої вбачається, що останній позовні вимоги не визнає та просить відмовити у їх задоволенні. Представник відповідачів [PERSON] , просила відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позов. Зазначала, що користуватися спірною квартирою відповідачі з моменту її отримання не мали можливості, оскільки санітарні умови в квартирі не дозволяли проживати в ній, а внаслідок скрутного матеріального становища відповідачів, останні не мали можливості привести вказану квартиру в належний стан. Крім того вказувала, що [PERSON] з цією метою виїзжав за кордон на заробітки. Також зазначала, що з 2017 року відповідачка [PERSON] в силу хвороби своїх батьків вимушена була постійно доглядати за ними, що в свою чергу унеможливлювало користування нею вказаною квартирою та проведення в ній ремонтних робіт. Зазначені обставини свідчать про поважність причин не проживання відповідачів у спірній квартирі. Третя особа - представник КП «Добропільська служба єдиного замовника» - Какаріна Л.Г. в судовому засіданні підтримала позов та зазначила, що їй відомо, що квартира, яка надавалась відповідачам була в занедбаному стані, потребувала ремонту, проте відповідачі перед тим як дати згоду на отримання цієї квартири дивились її і могли оцінити її стан з врахуванням свого матеріального стану на її відновлення. Незважаючи на стан квартири відповідачі дали згоду на її отримання. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Про день та час розгляду справи була повідомлена своєчасно, належним чином. Причини неявки суду не відомі. Встановлені судом обставини. Квартира [ADDRESS] знаходиться на балансі КП «Добропільська служба єдиного замовника» з жовтня 2004 року і є комунальною власністю Добропільської міської ради, що підтверджується листом директора КП «ДСЄЗ» № 506 від 16.12.2020 року (а.с.11). Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 236373697 від 10.12.2020 року(а.с.9) та довідкою ТОВ «Добропільке БТІ» № 537 від 12.11.2020 року (а.с.8) підтверджується, що право власності на квартиру [ADDRESS] не зареєстровано. Довідка начальника відділу з житлових питань та управління комунальною власністю Добропільської міської ради Донецької області № 09/186 від 07.12.2020 року свідчить про те, що квартира [ADDRESS] була надана на підставі ордеру № 12 від 17.08.2015 року [PERSON] (а.с.7), що також підтверджується копією ордеру на жиле приміщення № 12, який видано виконавчим комітетом міської ради м.Добропілля 17.08.2015 року. З 13.10.2015 року за адресою [ADDRESS] були зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідками відділу реєстрації Добропільської міської ради Донецької області від 29.10.2020 року (а.с.6), від 23.12.2020 року (а.с.22,23). З акту обстеження квартири за адресою [ADDRESS] , який засвідчено головою ОСББ «Гармонія» [PERSON] , мешканцями квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] від 10.12.2020 року вбачається, що вказаними особами в ході обстеження вказаної квартири встановлено, що з 2015 року в зазначеній квартирі ніхто не проживає. Потрапити до квартири комісії не вдалось, оскільки двері квартири зачинені. Сума заборгованості зі сплати комунальних послуг з утримання будинків та прибудинкових територій станом на 01 грудня 2020 року становить 5289,34 грн (а.с.10). Відповідно до інформації директора Добропільського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства (ДВУВКГ) від 13.11.2020 року вбачається, що нарахування за послуги водопостачання і водовідведення за адресою [ADDRESS] не проводиться з 2017 року у зв`язку із тим, що там ніхто не мешкає згідно акту інвентаризації. Заборгованість станом на 01.11.2020 рік відсутня. (а.с.12-14). З інформації ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» №169 від 16.11.2020 року, вбачається, що станом на 01.07.2016р. і на 01.10.2020р. по філії «Соцсервіс», існує заборгованість з центрального опалення квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 3307,22 грн. (а.с.15). Зміст вказаної інформації також свідчить про те, що зазначена заборгованість з центрального опалення у розмірі 3307,22 грн за вказаною адресою рахується за [PERSON] (особовий рахунок [NUMBER] ). Згідно рішення виконавчого комітету Добропільської міської ради № 373 від 08.09.2021 року двокімнатна квартира за адресою [ADDRESS] житловою площею 29.4 кв.м. передана [PERSON] , як такій що перебувала на квартирному обліку у виконкомі міської ради. (а.с.172-173) З повідомлення відділу житлових питань та управління комунальною власністю міської ради вбачається, що на підставі заяви [PERSON] по вказаній квартирі триває процедура приватизації. (а.с.171) Позиція суду та застосовані норми права. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. За змістом статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У контексті рішення Європейського суду з прав людини у справі «KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE» викладені загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла. Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займаного або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем». «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…». «Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § § 40, 41, 42,43 ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Відповідно до\~ст.9\~ЖК Української\~РСР,\~громадяни мають\~право на\~одержання у\~безстрокове користування\~у встановленому\~порядку жилого\~приміщення в\~будинках державного\~чи громадського\~житлового фонду. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію (ст.10 ЖК Української РСР). Громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю(ст.31 ЖК Української РСР). Відповідно до ст.50 ЖК Української РСР, жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам. На підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення (ст.58 ЖУ Української РСР). Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення(ст.61 ЖУ Української РСР).. За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК України). Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки. Вичерпного переліку поважних причин законодавство не встановлює,у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення у цей строк, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні за змістом висновки міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду: від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, провадження № 61-7317св19, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, провадження № 61-23089св19, від 25 серпня 2020 року у справі № 569/12832/16-ц, провадження № 61-8622св19, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17, провадження № 61-6652св21, від 19 січня 2022 року у справі № 344/9319/19, провадження № 61-16066св21. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. В судовому засіданні встановлено, що відповідачі вселилися у спірну квартиру на законних підставах. Але, в той же час судом достовірно встановлено, що відповідачі в спірній квартирі фактично не проживали, оскільки вказана квартира, яка була надана позивачем відповідачам за ордером, не була придатна для проживання. Як вже зазначалось вище, норми Житлового кодексу (ст.50) передбачають, що жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам. Тобто з наведеного вбачається, що надане жиле приміщення повинно бути придатне для проживання в ньому людини. При цьому суд зазначає, що придатність житлового приміщення для проживання це поняття оціночне при якому береться до уваги як відповідність його державним будівельним нормам, технічним вимогам, пожежним і санітарним нормам, так і загальний рівень забезпеченості приміщення (будинків, квартир) комунікаціями, центральним опаленням, водопостачанням, водовідведенням тощо. Відповідно до ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Тобто поняття\~"благоустроєне житлове приміщення"\~включає в себе наявність в жилому приміщенні комунальних послуг (водопроводу, каналізації, центрального опалення, газозабезпечення тощо). Так, в судовому засіданні з пояснень відповідача [PERSON] , представника відповідача адвоката Акульшиної В.Д. встановлено, що отримавши вказану квартиру, проживання в ній не вбачалось можливим, оскільки вся квартира була заповнена сміттям, яке дуже смерділо. Фактично квартира не була придатна для вселення. В квартирі не було ані каналізаційних, ані водопостачальних труб, було відсутнє електропостачання, система опалення підключена не була (в квартирі не було ані стояка центрального опалення, ані опалювальних батарей), підлога квартири була пошкоджена. Для приведення квартири в стан, який би дозволяв в ній проживати потрібні були грошові кошти. Власними силами та за свої кошти відповідачі в міру своїх сил вивезли сміття з квартири та поступово стали відновлювати квартиру для проживання, а саме підключили електрику, встановили 30.01.2017 року електролічильник. Пояснення відповідача [PERSON] в судовому засіданні знайшли своє підтвердження і не були спростовані позивачем. Так актом, який затверджений директором Приватного підприємства «Добропільська РЕС» «Південний», від 29.10.2015 року (а.с.96) підтверджується, що дійсно комісією, яка складалась з квартиронаймача [PERSON] та двох працівників вказаного підприємства при обстежені квартири [ADDRESS] було встановлено, що вказана квартира має незадовільний стан, так як в квартирі відсутні прибори опалення, система центрального опалення закільцьована на 4 поверсі, відсутня система водопостачання, каналізаційна система, квартира відключена від електропостачання. Актом від 04.11.2015 року, який затверджено головним інженером філіалу «УКК» ТОВ «ДТЕК «Добропіллявугілля» (а.с.97) підтверджується, що в квартирі [ADDRESS] прибори центрального опалення відсутні, система закільцьована на 4 поверсі в квартирі [ADDRESS] . Вказаний акт складений для припинення нарахування за центральне опалення з 01.10.2015 року. З довідки АТ «ДТЕК «Донецькі електромережі» (а.с.98-99) вбачається, що житлове приміщення за адресою [ADDRESS] було підключено до електропостачання в січні 2017 року. Особовий рахунок [NUMBER] відкритий на ім.»я споживача [PERSON] . Щодо доводів позивача про те, що відповідачі не утримували спірну квартиру та не сплачували комунальні послуги, втратили до неї свій інтерес то до вказаних доводів суд відноситься критично, оскільки суд вважає ці доводи необґрунтованими та такими, що були спростовані наданими відповідачами письмовими доказами. Так судом встановлено, що відповідачкою [PERSON] в період з грудня 2015 року по вересень 2017 року регулярно оплачувались послуги з утримання будинку та прибудинкової території, що підтверджується наданими квитанціями (а.с.100-103). Що стосується оплати за послуги водопостачання та центральне опалення, то матеріалами справи достовірно підтверджується, що вказані послуги відповідачам за адресою [ADDRESS] не надавались, оскільки в квартирі відсутня система водопостачання, централізованого опалення, каналізаційна система. З приводу доводів позивача про те, що наявність заборгованості за центральне опалення підтверджується листом директора філії «Соцсервіс» ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля»(а.с.15), то ці доводи суд не приймає до уваги, оскільки вказаний доказ жодним чином не підтверджує наявності такої заборгованості у відповідачів, оскільки зі змісту цього листа вбачається, що заборгованість за централізоване опалення за адресою [ADDRESS] станом на 01.07.2016 року та на 01.10.2020 року в сумі 3307,22 грн має [PERSON] , тобто особа, яка ймовірно була користувачем вказаної квартири до 17.08.2015 року (до передання квартири в користування відповідачів). Крім того, в судовому засіданні було встановлено, що приведення квартири в стан придатний для проживання в ній потребувало від відповідачів значних матеріальних затрат, яких вони не мали, у зв`язку з чим відповідач [PERSON] виїзжав на заробітки за кордон. Вказані обставини підтверджуються інформацією Державної прикордонної служби України від 18.01.2021 року (а.с.42), з якої вбачається, що [PERSON] дійсно перебував за кордоном в період до 04.05.2016 року. з 29.09.2017 року по 29.12.2017 року, з 12.01.2018 року по 27.01.2019 року. Довідкою про доходи [PERSON] (а.с.154) підтверджується, що остання в 2019-2021 році мала дохід у вигляді пенсії, розмір якої становить на рівні прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Даних, на спростування цих доводів відповідачів, позивачем суду надано не було. Також в судовому засіданні було встановлено, що в повній мірі займатися приведенням спірної квартири в стан придатний для проживання відповідачка [PERSON] не мала можливості, оскільки має певні захворювання та є особою з інвалідністю ІІ групи. Крім того з 2017 року мала доглядати за своїми хворими батьками, які потребували постійного стороннього догляду. Зазначені обставини підтверджуються довідкою до акта огляду МСЕК від 14.08.2012 року (а.с.92), свідоцтвом про народження [PERSON] (а.с.152) батьком якої є [PERSON] , а матір`ю [PERSON] , витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу [PERSON] , яка після одруження має прізвище [PERSON] (а.с.153), медичними документами (а.с.148-151). Вказане свідчить про те, що відповідачі не втрачали інтересу до спірного житлового приміщення, а їх не проживання в спірній квартирі було обумовлено, на думку суду, поважними причинами, про які суд зазначив вище. Крім того оцінюючи дії позивача на предмет того чи є втручання у право відповідачів на повагу до їх житла законним та «необхідним у демократичному суспільстві», суд зазначає, що в судовому засіданні позивачем не було доведено, що ініціювання вказаного позову з боку позивача відповідало нагальній суспільній необхідності, тобто було співрозмірними із переслідуваною законною метою. З урахуванням викладеного, зважаючи на відсутність у матеріалах справи належних доказів на підтвердження факту непроживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин більше шести місяців, та те, що сам факт непроживання відповідача у спірній квартирі більш встановленого законом строку не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до\~статті 71 ЖК Української РСР\~підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є не проживання нею понад шість місяців в житловому приміщенні саме без поважних причин, оцінивши втрату відповідачами свого права на користування житлом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, у зв`язку з чим вимоги позивача задоволенню не підлягають. З урахуванням того, що у задоволенні позову відмовлено, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Outcome: dismissed