Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до відповідача Тернопільської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що він перебуває у трудових відносинах з Тернопільською регіональною державною лабораторією Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (далі - ТРДЛ Дежпродспоживслужби) з 05 червня 2019 року. На даний час займає посаду завідувач відділу, лікар ветеринарної медицини, відділу радіологічних та інструментальних досліджень. 28 лютого 2023 року ним, відповідно до графіку відпусток, на ім`я керівника лабораторії було написано заяву про надання йому щорічної додаткової відпуски за особливий характер праці з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення. 01 березня 2023 року провідним інспектором з кадрів йому було надано для ознайомлення наказ від 01.03.2023 № 31-В «Про надання відпустки» без надання матеріальної допомоги на оздоровлення. На його запитання чому без надання матеріальної допомоги на оздоровлення, провідним інспектором з кадрів надано відповідь, що така вказівка керівника. Після цього, 01.03.2023 на ім`я керівника ТРДЛ Дежпродспоживслужби позивачем було подано заяву про аргументування відмови в наданні йому матеріальної допомоги на оздоровлення і відкликання його заяви про надання відпустки. 02.03.2023 позивачу для ознайомлення було надано наказ про скасування наказу від 01.03.2023 № 31-В «Про надання відпустки» з яким він ознайомився під підпис і попросив провідного інспектора з кадрів надати йому копію цього наказу, з чим провідний інспектор з кадрів і погодився. Цього ж дня, о 16 год 40 хв до нього у відділ зайшли три працівники лабораторії, зачитали йому наказ від 01.03.2023 № 31-В «Про надання відпустки» і запропонували йому ознайомитися і підписати наказ. Позивач відмовився мотивуючи тим, що наказ про надання йому відпустки скасовано і що вранці він з ним ознайомився і попросив підтвердити це провідного інспектора з кадрів. Однак, провідний інспектор з кадрів відповіла, що такого не було і вона нічого не знає. Після чого, даними працівниками в його присутності був підписаний раніше заготовлений акт про його відмову із ознайомленням із наказом від 01.03.2023 № 31-В «Про надання відпустки». Відповіді щодо підстав не надання позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення, керівництвом ТРДЛ Дежпродспоживслужби йому не надано. Колективним договором ТРДЛ Дежпродспоживслужби, укладеним між адміністрацією і трудовим колективом п.4.28 розділу 4 «Нормування і оплата праці, встановлення норми, системи, розмірів заробітної плати й інших видів трудових виплат» вказано, що адміністрація зобов`язується надавати матеріальну допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки (або її частини). Пунктом 3.3. частини 3 додатку 5 колективного договору, а саме Положенням про преміювання працівників Тернопільської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів передбачено, що виплата матеріальної допомоги на оздоровлення надається при наданні щорічної відпустки (або її частини), або у разі виникнення у працівника певних життєвих обставин. Таким чином, адміністрацією ТРДЛ Дежпродспоживслужби порушено його право на оздоровлення під час відпустки та нанесено матеріальну і моральну шкоду. Також, незаконні дії керівництва ТРДЛ Держпродспоживслужби щодо відмови в наданні матеріальної допомоги на оздоровлення заподіяли йому і моральної шкоди, що виразились в душевних стражданнях, емоційному стресі, переживаннях, втраті сну, оскільки до нього була виявлена протиправна дія. Дану ситуацію, позивач сприйняв як приниження його честі та гідності, тому що іншим працівникам установи матеріальна допомога на оздоровлення протягом січня - березня 2023 року надавалась. Внаслідок протиправної поведінки керівництва ТРДЛ Держпродспоживслужби було порушено нормальний спосіб його життя, оскільки позивач був змушений докладати додаткові зусилля (витрата особистого часу на підготовку позовної заяви) для захисту своїх прав. Враховуючи присутність психологічно-емоційного фактору (неправомірних дій відповідача), користуючись принципами розумності та справедливості, розмір моральної шкоди складає 1 000,00 грн. У зв`язку із недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та стягнути з відповідача матеріальну шкоду на оздоровлення в розмірі 6 567,00 грн, завдану моральну шкоду в розмірі 1 000,00 грн та судові витрати. Представник відповідача подав відзив на позов, в якому зазначив, що позивач посилається на пункт 4.28 розділу 4 колективного договору, в якому зазначено, що адміністрація зобов`язується надати матеріальну допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки (або її частини) або у разі виникнення в працівника певних життєвих обставин (лікування, оздоровлення) за його заявою, але не більше одного посадового окладу на рік у межах затвердженого фонду оплати праці. У випадку поділу щорічної відпустки на частини, допомога на оздоровлення виплачується працівникові один раз на рік при наданні будь-якої з частин щорічної відпустки. Разом з тим, враховуючи те, що колективний договір укладається на основі чинного законодавства, зокрема Постанови КМУ №524 від П .05,2011 та ст.12 ЗУ "Про відпустки" вважає, що в колективному договорі мається на увазі, що матеріальна допомога для оздоровлення виплачується при наданні щорічної основної відпустки чи її частини, яка не може бути меншою за 14 календарних днів. В той же час, позивач просив надати йому не щорічну основну відпустку, а додаткову тривалістю 5 днів. Відтак, у нього не виникло права на отримання матеріальної допомоги для оздоровлення. Стосовно стягнення моральної шкоди, яку позивач просить стягнути з відповідача, вважає прохання позивача безпідставним, так як керівництво ТРДЛ Держпродспоживслужби діяло в межах закону і не завдало позивачу "душевних страждань, емоційного стресу, переживань... " про які він зазначає в позовній заяві. Позивачем не надано будь-яких належних, допустимих, достовірних, достатніх доказів на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди відповідачем, протиправної поведінки відповідача та причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою і завданими збитками. Позивач не доводить наявності законних підстав, передбачених ст. 23 ЦК України, для стягнення моральної шкоди, не доводить наявність моральної шкоди, не обґрунтовує розмір заявленої до стягнення суми, не доводить наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та моральною шкодою, тому підстав для відшкодування відповідачу моральної шкоди в користь позивача немає. Відтак, на підставі наведеного, просить у задоволенні позову відмовити повністю. Правом на подання відповіді на відзив позивач не скористався. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представники відповідача у судовому засіданні підтримали відзив на позов та просили з мотивів та підстав викладених у відзиві на позов, відмовити в задоволенні позову. При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії, зокрема. Ухвалою суду позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду відкрито провадження у справі. Ухвалою суду прийнято до розгляду та продовжено розгляд справи. Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов до наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права. Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Суд встановив, що [PERSON] , з 05 червня 2019 року, працює у Тернопільській регіональній державній лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, на посаді завідувача відділу, лікар ветеринарної медицини, відділу радіологічних та інструментальних досліджень. 28.02.2023 [PERSON] звернувся до в. о. директора Тернопільської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів із заявою про надання частини додаткової відпустки терміном п`ять днів з 13.03.2023 за період роботи з 05.06.2021 по 04.06.2022 та виплата матеріальної допомоги на оздоровлення. Наказом № 31- В (розпорядження) про надання відпустки від 01.03.2023, [PERSON] надано щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці, за період роботи з 05.06.2021 по 04.06.2022, період відпустки з 13.03.2023 по 17.03.2023, без виплати матеріальної допомоги на оздоровлення. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Позивач як на підставі заявлених вимог посилається на те, що слід стягнути з відповідача на його користь матеріальну допомогу на оздоровлення, у зв`язку з тим, що вона надається при наданні щорічної відпустки незалежно основної чи додаткової, також просить стягнути моральну шкоду за порушення його трудових прав та інтересів. Суд не погоджується з такими аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування. Відповідно до статті 43 Конституції України кожна особа має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом. Закон України "Про відпустки" від 15 листопада 1996 року N 504/96-ВР установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи. Зокрема, ст. 2 Закону України «Про відпустки» встановлює беззастережно право на відпустки громадян України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону. Згідно зі статтею 4 Закону України "Про відпустки" установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток. В свою чергу договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на державному (генеральна угода), галузевому (галузева угода), регіональному (регіональна угода) та виробничому (колективний договір) рівнях відповідно до Закону України "Про колективні договори і угоди". У колективному договорі можуть встановлюватись форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат. Згідно ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України Про колективні договори і угоди, умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Згідно з ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України "Про колективні договори і угоди", зміст колективного договору визначається сторонами. Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Згідно ст. 18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. Відповідно до п. 4.1. розділу 4 Колективного договору Тернопільської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, оплата праці працівників Тернопільської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів здійснюється на підставі Закону України «Про оплату праці», постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2002 №1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери», наказу Міністерства аграрної політики України від 03.11.2005 №602 «Про умови оплати праці працівників бюджетних установ та організацій, що обслуговують агропромисловий комплекс» у межах бюджетних асигнувань загального та спеціального фондів. Згідно п. 4.28 розділу 4 Колективного договору Тернопільської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, адміністрація зобов`язується надавати матеріальну допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки (або її частини) або у разі виникнення в працівника певних життєвих обставин (лікування, оздоровлення) за його заявою, але не більше одного посадового окладу на рік у межах затвердженого фонду оплати праці. У випадку поділу щорічної відпустки на частини, допомога на оздоровлення виплачується працівникові один раз на рік, при наданні будь-якої частини щорічної відпустки. Також, вказані умови і підстави виплати допомога на оздоровлення передбачено у п. 12 Положення про умови оплати праці працівників Тернопільської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, п. 3.3 розділу 3 Положення про преміювання працівників Тернопільської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, Суд зазначає, що аналіз застосування інституту матеріальної допомоги на оздоровлення повинен проводитися із урахуванням того, що вона є елементом гарантій конституційного права особи на відпочинок та належного матеріального забезпечення. Водночас, право особи на відпочинок у формі щорічної основної відпустки є невідчужуваним та імперативно забезпечується відповідними правовими гарантіями обов`язковості надання відпустки або, у виняткових випадках, її грошовою компенсацією у встановленому законодавством порядку. Аналогічні ознаки властиві матеріальні допомозі на оздоровлення, що виплачується, як нормативно визначеному елементу права на відпочинок. Відповідно до положень ст. 75 КЗпП України, ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відліковується з дня укладення трудового договору. Промислово-виробничому персоналу вугільної, сланцевої, металургійної, електроенергетичної промисловості, а також зайнятому на відкритих гірничих роботах, на роботах на поверхні шахт, розрізів, кар`єрів і рудників, на будівельно-монтажних роботах у шахтному будівництві, на транспортуванні та збагаченні корисних копалин надається щорічна основна відпустка тривалістю 24 календарних дні із збільшенням за кожних два відпрацьованих роки на 2 календарних дні, але не більше 28 календарних днів. Статтею 12 Закону України «Про відпустки», щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. Порядок надання щорічних відпусток, який визначений нормами статті 10 Закону України "Про відпустки", також передбачає правило, що відпустка надається з прив`язкою до відповідного робочого року, відпрацьованого особою. Частиною десятою вказаної статті також встановлено, що щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року. З моменту виникнення в особи права на щорічну основну відпустку за відпрацьований робочий рік, з урахуванням положень статті 10 Закону України "Про відпустки", за змістом колективного договору Тернопільської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, у неї виникає право отримати таку відпустку, звернувшись до роботодавця, якому кореспондує безумовний обов`язок відповідно надати таку відпустку. У колективному договорі Тернопільської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, положенні про умови оплати праці працівників Тернопільської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, положенні про преміювання працівників Тернопільської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, не зазначено, при якому виді щорічної відпустки слід надавати матеріальну допомогу для оздоровлення. Також, не визначено і в постанові Кабінету Міністрів України від 30.08.2002 №1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» та наказі Міністерства аграрної політики України від 03.11.2005 №602 «Про умови оплати праці працівників бюджетних установ та організацій, що обслуговують агропромисловий комплекс» у межах бюджетних асигнувань загального та спеціального фондів. Однак, порядок і умови виплати матеріальної допомоги для оздоровлення передбачено в інших нормативних актах, зокрема, в п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 11 травня 2011 р. № 524 «Питання оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери», з 1 січня 2012 р. медичним і фармацевтичним працівникам державних та комунальних закладів (установ) виплачується допомога на оздоровлення у розмірі посадового окладу під час надання основної щорічної відпустки. Також, в статті 57 Закону України "Про державну службу", державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати. Отже, тлумачення припису п. 4.28 розділу 4 Колективного договору Тернопільської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, п. 12 Положення про умови оплати праці працівників Тернопільської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, п. 3.3 розділу 3 Положення про преміювання працівників Тернопільської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, розуміється надання працівнику, разом із щорічною основною відпусткою, матеріальну допомогу на оздоровлення, але не більше одного посадового окладу на рік, у межах затвердженого фонду оплати праці. Доводи позивача, що матеріальна допомога на оздоровлення, може надаватися разом із щорічною додатковою відпусткою за особливий характер праці, суд вважає безпідставним, оскільки вона надається разом із щорічною основною відпусткою, з моменту виникнення в особи права на щорічну основну відпустку за відпрацьований робочий рік. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказами порушення свого права у спірних правовідносинах, а тому, відсутні підстави для стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення. Щодо відшкодування моральної шкоди, суд не погоджується з позивачем, з огляду на наступне. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 Кодексу законів про працю України, якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма права містить перелік юридичних фактів, що є підставою виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення, у зв`язку з чим не відбулося посяганням на трудові права та інтереси позивача, суд не вбачає підстав для стягнення моральної шкоди. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає. Відповідно до частин 1 і 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно частин 1, 6, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Враховуючи, що позов не підлягає задоволенню, з урахуванням того, що позивача звільнено від сплати судового збору, в частині стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення, суд вважає, що судовий збір в цій частині слід компенсувати за рахунок держави, а сплачений судовий збір в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 1 073,60 грн, покласти на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed