Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Міністерства освіти і науки України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, згідно з яким просив суд: 1. Стягнути з Міністерства освіти і науки України на користь [PERSON] компенсацію середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 2 223 755,93 грн. 2. Стягнути з Міністерства освіти і науки України на користь [PERSON] компенсацію за завдану моральну шкоду в розмірі 127 813,00 грн. 3. Судові витрати покласти на відповідача. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 25.06.2020 р. на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва по справі № 761/5935/18 відповідачем було прийнято Наказ № 185-К «Про поновлення [PERSON] ». 31.07.2020 р. на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва по справі № 761/5935/18 відповідачем було прийнято Наказ № 226-к «Про призначення на посаду ректора», яким призначено позивача на посаду ректора ВНЗ з 31.07.2020 р. по 30.07.2025 р. як обраного за конкурсом відповідно до ст. 42 Закону України «Про вищу освіту». Таким чином, позивач вважає, що його звільнення та не призначення на посаду ректора відбулось із порушенням установленого законом порядку, у зв`язку з чим просить стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 2 223 755,93 грн. Також, позивач зазначає, що у зв`язку із протиправними діями відповідача позивач був вимушений неодноразово звертатися за захистом своїх прав до суду, що вимагало від нього значних затрат часу, невиправданих витрат матеріальних ресурсів, додаткових зусиль щодо організації свого повсякденного життя і змін в побуті, що призвело до спричинення душевних страждань, переживань, психологічних стресів та хвилювань, чим було завдано позивачу моральної шкоди. Завдану моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 127 813,00 грн. З огляду на вказані обставини, позивач звернувся до суду з даним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.04.2023 матеріали позову передані на розгляд судді Мальцева Д.О. 14.04.2023 ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. позовну заяву залишено без руху та наданий строк позивачу для усунення недоліків. 01.05.2023 на адресу суду від позивача надійшла заява на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху. 02 травня 2023 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в загальному порядку. Почато підготовче провадження з моменту відкриття провадження по справі. 24.05.2023 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву із викладенням заперечень проти неї. Ухвалою суду від 14.06.2023 закрито підготовче провадження за позовом [PERSON] до Міністерства освіти і науки України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Призначено справу до судового розгляду по суті. 06.07.2023 на адресу суду від відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог та просила відмовити у їх задоволенні. Суд, розглянувши подані документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Щодо вимог позову про стягнення компенсації середнього заробітку за час вимушеного прогулу, судом встановлено наступне. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як вбачається з позовної заяви, відповідно Наказу Міністерства освіти і науки України № 485-К від 18.11.2010 р. та Наказу Київського національного університету технологій та дизайну № 277 о.с. від 19.11.2010 р. [PERSON] було призначено на посаду ректора Київського національного університету технологій і дизайну. 09.11.2017 р. відповідачем було прийнято Наказ № 661-К «Про призначення виконуючого обов`язки ректора», яким позивача призначено виконуючим обов`язки ректора ВНЗ з 20.11.2017 р. і до обрання ректора ВНЗ в установленому законодавством порядку. 01.12.2017 р. за результатами виборів згідно Протоколу виборчої комісії № 6 (підсумковий) ректором ВНЗ було обрано позивача, який набрав 87,2 % голосів виборців. 07.12.2017 р. відповідачем було прийнято Наказ № 751-К «Про звільнення виконуючого обов`язки ректора Київського національного університету технологій та дизайну [PERSON] ». 25.01.2018 р. відповідачем було складено Довідку про результати спеціальної перевірки № 5/4-4 щодо позивача, відповідно до якої відповідач дійшов висновку, що виявлено інформацію, яка перешкоджає зайняттю позивачем посади, яка передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, або посади з підвищеним корупційним ризиком відповідно до п. 1 ч. 4 ст. З Закону України «Про очищення влади». 31.01.2018 р. відповідач листом № 1/11-1061 повідомив позивача про те, що відмовляє останньому в призначенні на посаду ректора у зв`язку з виявленням інформації, яка зафіксована у вищевказаній довідці. 07.02.2019 р. постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/3113/18 було залишено без змін рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.07.2018 р., яким визнано протиправною та скасовано Довідку про результати спеціальної перевірки відомостей щодо позивача, який претендує на зайняття посади ректора ВНЗ № 5/4-4 від 25.01.2018 р. 15.05.2020 р. Шевченківським районним судом м. Києва було прийнято рішення по справі № 761/5935/18 (рішення набрало законної сили 07.08.2020 р.), яким: 1) визнано незаконним Наказ Відповідача № 751-К «Про звільнення виконуючого обов`язки ректора Київського національного університету технологій та дизайну [PERSON] » від 07.12.2017 р.; 2) визнано незаконною відмову Відповідача у призначенні Позивача на посаду ректора ВНЗ. 25.06.2020 р. на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва по справі № 761/5935/18 відповідачем було прийнято Наказ № 185-К «Про поновлення [PERSON] », яким: 1) скасовано Наказ № 751-К «Про звільнення виконуючого обов`язки ректора Київського національного університету технологій та дизайну» від 07.12.2020 р.; 2) поновлено позивача виконуючим обов`язки ректора ВНЗ. 31.07.2020 р. на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва по справі № 761/5935/18 відповідачем було прийнято Наказ № 226-к «Про призначення на посаду ректора», яким призначено позивача на посаду ректора ВНЗ з 31.07.2020 р. по 30.07.2025 р. як обраного за конкурсом відповідно до ст. 42 Закону України «Про вищу освіту». 31.07.2020 р. відповідач із позивачем уклав відповідний контракт № ІІ-37. Таким чином, позивач вважає, що його звільнення та не призначення на посаду ректора відбулось із порушенням установленого законом порядку. Відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі, з одночасним прийняттям рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У відповідності до ст. 235 КЗпП України середній заробіток стягується за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок). Так, відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Відповідно до довідки № 28-28/144 від 31.01.2023 р. наданої Київським національним університетом технологій та дизайну середньо денна заробітна плата позивача складала 2769,31 грн. Відповідно до довідки № 28-28/144 від 31.01.2023 р. позивач отримував заробітну плату по 18.11.2017 р. включно. Згідно інформаційної довідки № 21-21/115 від 31.01.2023 р. кількість робочих днів в Київському національному університеті технологій та дизайну в період 19.11.17 по 30.07.20 р. складає 803 дні. Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 2 769,31 грн. (середньоденний заробіток) х 803 (кількість днів прострочки) = 2 223 755,93 грн. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Положенням про Міністерство освіти і науки України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 630 (далі - Положення про МОН), визначено, що МОН є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності. Відповідно до пункту 8 Положення про МОН Міністерство в межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, постанов Верховної Ради України та актів Президента України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, організовує та контролює їх виконання. Відповідно до пункту 77 пункту 4 МОН розробляє пропозиції щодо обсягів матеріально-технічного і фінансового забезпечення закладів освіти. Підпунктом 77-1 пункту 4 врегульовано, що МОН формує пропозиції про обсяг освітніх субвенцій, державного фінансування середньої, професійної (професійно-технічної), вищої освіти та стипендійного фонду. Підпункт 77-2 пункту 4 врегульовує, що Міністерство розподіляє освітні субвенції та державне фінансування середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти та стипендійний фонд закладів освіти, що перебувають у сфері його управління. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про вищу освіту» автономія закладу вищої освіти - самостійність, незалежність і відповідальність закладу вищої освіти у прийнятті рішень стосовно розвитку академічних свобод, організації освітнього процесу, наукових досліджень, внутрішнього управління, економічної та іншої діяльності, самостійного добору і розстановки кадрів у межах, встановлених цим Законом. Відповідно до частини 2 статті 32 Закону України «Про вищу освіту» заклади вищої освіти мають рівні права, що становлять зміст їх автономії та самоврядування, у тому числі мають право: 5) формувати та затверджувати власний штатний розпис відповідно до законодавства; 22) провадити фінансово-господарську та іншу діяльність відповідно до законодавства та статуту закладу вищої освіти; 23) розпоряджатися власними надходженнями (для закладів вищої освіти державної і комунальної форми власності), зокрема від надання платних послуг; 24-3) самостійно визначати статті та обсяги витрат власних надходжень; 25) здійснювати інші права, що не суперечать законодавству. Зважаючи на викладене вище, вбачається, що повноваження, пов`язані з нарахуванням заробітної плати педагогічних та інших працівників є автономією навчального закладу, гарантованою Законом України «Про вищу освіту», у яку Міністерство не має права втручатись. Статтями 13, 81 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. Висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом із тим, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутності визначенні процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено імперативний обов`язок щодо доказування і подання доказів у цивільному процесі, а саме зазначеною нормою вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У зв`язку із наведеним, суд приходить до висновку, що позивач звернувся до суду з позовною заявою до неналежного відповідача, а тому не підлягає задоволенню позовна вимога у частині стягнення компенсації середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Щодо застосування строків позовної давності. Як вбачається з матеріалів справи, від відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності. Відповідно до частини першої та другої статті 233 Кодексу законів про працю України визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Позовні вимоги стосуються стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 19.11.2017 по 30.07.2020 в розмірі 2 223 755,93 грн. та моральної шкоди, в розмірі 127 813,00 грн., тобто тримісячний строк звернення до суду за стягненням за 19.11.2017 по 30.07.2020 закінчився 18.07.2022. Позивач звернувся до суду 27 квітня 2023 року, тобто з пропуском тримісячного строку. Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 1 ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги. Оскільки, відповідач просив застосувати строки позовної давності, але судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовною заявою до неналежного відповідача, то правила про позовну давність не застосовуються в даному випадку. Щодо вимог позову про відшкодування моральної шкоди, судом встановлено наступне. Позивач зазначає, що у зв`язку із протиправними діями відповідача позивач був вимушений неодноразово звертатися за захистом своїх прав до суду, що вимагало від нього значних затрат часу, невиправданих витрат матеріальних ресурсів, додаткових зусиль щодо організації свого повсякденного життя і змін в побуті, що призвело до спричинення душевних страждань, переживань, психологічних стресів та хвилювань, чим було завдано позивачу моральної шкоди. Більше того, через безпідставні протиправні дії відповідача позивач був включений в реєстр осіб, до яких застосовуються заборони передбачені Законом України «Про очищення влади», що завдано значної шкоди його діловій репутації. Позивач як особа, до якої нібито застосовуються вказані заборони, втратив можливість працевлаштуватися до органів державної влади та місцевого самоврядування, що значно обмежило його у праві вибору праці, яку інші громадяни України мають право вільно обирати та вільно погоджуватись згідно зі ст. 43 Конституції України. Також, позивач зіштовхнувся із значним громадським осудом, адже в суспільстві панує думка, що всі «люстровані» особи - це особи, які вчиняли злочини проти держави, її демократичних інститутів та громадян. У зв`язку з цим були порушені нормальні життєві зв`язки позивача із колегами по роботі і позивач був вимушений вчиняти дії спрямовані на відновлення свого авторитету, престижу та довіри до його діяльності. Завдану моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 127 813,00 грн., що розраховується за наступною формулою: 44 676,00 грн. (моральна шкода у 2018 році) + 50 076,00 грн. (моральна шкода у 2019 році) + 33 061,00 грн. (моральна шкода у 2020 році) = 127813,00 грн. Відшкодування моральної шкоди може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та 81 ЦПК України. Позивач звернувся до суду з позовною заявою до неналежного відповідача. Виходячи з вищевикладеного, вимога про відшкодування моральної шкоди в розмірі 127 813,00 грн. - також не підлягає задоволенню. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд не вирішує питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed