Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-27 00:00:00

У грудні 2022 року [PERSON] , від імені якої на підставі договору про надання правової допомоги діє адвокат Козак І.О., звернулась з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку майна, припинення права спільної сумісної власності подружжя стосовно: гаража по [ADDRESS] ; земельної ділянки площею 5 кв.м. по [ADDRESS] автогаражний масив « [INFO] », блок В, бокс [NUMBER] , кадастровий номер 6810800000:03:008:0001, цільове призначення для будівництва індивідуальних гаражів; земельної ділянки площею 100 кв.м. по [ADDRESS] автогаражний масив « [INFO] », блок В, бокс [NUMBER] , кадастровий номер 6810800000:04:003:0001, цільове призначення для будівництва індивідуальних гаражів. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що сторони з 07 жовтня 2000 року по 03 грудня 2020 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Вони за час спільного проживання у шлюбі за спільні кошти придбали вищевказане нерухоме майно. Дані об`єкти нерухомого майна були зареєстровані на відповідача. Після розірвання шлюбу останній забрав всі правовстановлюючі документи та технічну документацію, заявляючи себе одноособовим власником. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 20 січня 2023 року по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 05 квітня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивача та її представник адвокат підтримали позовні вимоги за обставин на їх обґрунтування. Представник адвокат відповідача заперечив проти задоволення позову, вказав на придбання заявленого нерухомого майна за власні кошти відповідача та його батьків. Заслухавши учасників процесу, показання свідків та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновків про наступне. Судом встановлено, що сторони з 07 жовтня 2000 року по 03 грудня 2020 року перебували в зареєстрованому шлюбі (рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 03 грудня 2020 року (справа №683/30/20, провадження №2/683/497/2020), Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00033000870 від 06 жовтня 2021 року). За результатами розгляду заяви [PERSON] рішенням виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області від 27 грудня 2007 року за №628 п.1 легалізовано самочинно побудовані гаражі по [ADDRESS] та бокс [NUMBER] . Згідно технічного паспорту на гараж в гаражному масиві [ADDRESS] гараж побудовано у 2008 році. Рішенням виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області від 12 червня 2008 року за №299 п. 6 затверджено акт прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом гаража по [ADDRESS] та вирішено оформити [PERSON] право власності на даний гараж. У відповідності до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області 30 липня 2008 року на підставі рішення від 12 червня 2008 року за №299 п. 6, [PERSON] на праві приватної власності належить гараж блок 4 бокс [ADDRESS] . Право приватної власності зареєстроване Старокостянтинівським бюро технічної інвентаризації, оцінки та реєстрації Хмельницької області 30 липня 2008 року номер запису 195 в книзі 1, реєстраційний номер 24182258 (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, сформований Старокостянтиніським бюро технічної інвентаризації, оцінки та реєстрації Хмельницької області 30 липня 2008 року за №19723109). Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №005512, виданого Старокостянтинівською міською радою Хмельницької області 26 червня 2007 року на підставі рішення Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області від 18 грудня 200 року за №25 п. 6, [PERSON] являється власником земельної ділянки площею 100 кв. м. у межах згідно з планом, кадастровий номер 6810800000:04:003:0001, цільове призначення для будівництва індивідуальних гаражів, яка розташована по [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області від 29 грудня 2016 року за №430 п. 6 впорядковано адреси земельних ділянок [PERSON] та присвоєно наступні адреси: приватній земельній ділянці площею 100 кв.м. [ADDRESS] в автогаражному кооперативі «Ікопоть» взамін адреси [ADDRESS] ; орендованій земельній ділянці площею 5 кв.м. [ADDRESS] в автогаражному кооперативі «Ікопоть» взамін адреси [ADDRESS] . На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого Лавутою Т.О., приватним нотаріусом Старокостянтинівського районного нотаріального округу Хмельницької області 30 липня 2018 року за р.№504 [PERSON] придбав земельну ділянку площею 5 кв. м., кадастровий номер 6810800000:03:008:0001, цільове призначення для будівництва індивідуальних гаражів, яка розташована по [ADDRESS] . Право приватної власності зареєстроване 30 липня 2018 року приватним нотаріусом Лавутою Т.О. Старокостянтинівського районного нотаріального округу Хмельницької області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 831756468108 (Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів за №278480639 від 07 жовтня 2021 року). В пункті 5.9 договору зазначено, що договір укладається за згодою дружини покупця [PERSON] , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій посвідчено [PERSON] , приватним нотаріусом Старокостянтинівського районного нотаріального округу Хмельницької області 27 липня 2018 року за реєстровим номером №496. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами\~Сімейного кодексу України\~та\~Цивільного кодексу України\~зокрема, в частині щодо права спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Так, ч. 2 ст.\~60\~Сімейного кодексу\~України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Згідно ч. 3 ст.\~368\~ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Тлумачення ст.\~61\~СК свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені із цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Аналогічне положення закріплене у ст. 325 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст.\~263\~ЦПК при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах ВС. Згідно правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 «у ст. 60\~СК закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК. У ч.1 ст.70\~СК встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Такі правові позиції викладені також у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження №61-15462св18. Відповідно до ст.\~372\~ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 1 ст.\~69\~СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За змістом\~ст. 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Виділ частки зі спільного майна\~це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільонї власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Згідно з частиною третьою\~статті 358 ЦК України\~кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до статті 367\~ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Враховуючи те, що після поділу спільного нерухомого майна відповідно до\~статті 367 ЦК України\~право спільної часткової власності припиняється для всіх учасників, то при такому поділі кожному з співвласників, має бути виділено окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181\~ЦК України. Особа продовжує бути власником майна, але вже не в ідеальній долі (частці) на праві спільної часткової власності, а конкретної речі на праві особистої приватної власності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У відповідності до п.п. 4 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст.\~70\~СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1ст. 60 СК). Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5, 6\~ст.81 ЦПК України). Відповідно до ч. 2\~ст. 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд критично оцінює твердження сторони відповідача та показання його свідків про те, що майно було набуте ним особисто за його кошти та кошти його батьків, оскільки таке не підтверджується належними та допустими доказами. Зважаючи на те, що стороною відповідача не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на гараж, тому вказане майно визнається судом спільним сумісним майном подружжя. Так як суду не подано доказів, які б свідчили про підстави для відступу від засади рівності часток подружжя в розумінні ст. 70 СК України, а також, що жодна із сторін не заявила вимог про реальний поділ спільного майна, відсутність даних про технічну можливість такого поділу, суд приходить до висновку, що таке майно слід поділити між сторонами в рівних частках. Що стосується розподілу заявлених земельних ділянок для будівництва індивідуальних гаражів, одна з яких придбана подружжям, а інша приватизована відповідачем в період шлюбу, суд зазначає наступне. Як установлено вище, спірні земельні ділянки виділені саме під будівництво гаража, який є об`єктом спільної сумісної власності сторін, а тому перебування цих ділянок у власності відповідача не перешкоджає їх поділу. Статтею 89\~ЗК України передбачено, що земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку; г) співвласників багатоквартирного будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Як визначено ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.\~377\~ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Такі самі норми містяться і у ст. 120 ЗК України, якою передбачено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщену на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У п. 18-2 Постанови Пленуму\~Верховного суду\~України №\~7\~від 16\~квітня 2004\~року «Про\~практику застосування\~судами земельного\~законодавства при\~розгляді цивільних\~справ» роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116\~ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120\~ЗК України, 377\~ЦК України. Законом України\~«Про внесення\~змін до\~деяких законодавчих\~актів України\~щодо спрощення\~порядку набуття\~прав на\~землю» №\~1702-VI\~від 05\~листопада 2009 року, були внесені зміни, зокрема до ст. 120 ЗК України, частина перша якої передбачає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користування іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною 4 цієї ж статті передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами, право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Вказані норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Верховний Суд України 16 грудня 2015 року при розгляді справи № 6-2710цс15, предметом якої був спір про поділ майна подружжя, зробив правовий висновок, відповідно до якого земельна ділянка, приватизована одним із подружжя у період шлюбу для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Разом з тим, у разі будівництва подружжям на такій земельній ділянці житлового будинку, право спільної сумісної власності на який виникає в обох з подружжя, відповідне право в обох з подружжя виникає і на земельну ділянку, відведену для будівництва будинку. З огляду на викладене, суд визнає заявлені дві земельні ділянки під гаражем, який визнаний спільним сумісним майном подружжя, також об`єктами спільної сумісної власності подружжя, які підлягають поділу між сторонами, виходячи із рівності часток подружжя у спільному майні. Таким чином, суд пришов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та можливість задоволення позову. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Outcome: approved