Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-29 00:00:00

Адвокат Руда О.О., яка діє в інтересах [PERSON] через систему «Електронний суд» звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог вказує, що позивач [PERSON] \~ [INFO] \~була прийнята\~на посаду інспектора з\~контролю за\~виконанням доручень\~відділу комплектування\~та призову\~(підготовки\~до військової\~служби)\~ [INFO] . З 01.11.2020р. [INFO] був переформований у Луганський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки. 01.11.2020р. позивача було переведено на посаду інспектора відділу призиву. 28.02.2022р.позивача звільнено з роботи у зв`язку із відмовою працівника від переведення в іншу місцевість разом з підприємством , установою, організацією п.6 ст.36 КЗпП України (наказ ВК ЛОТЦКта СП від 28.02.2022р. №41) Позивач вважає своє звільнення не законним, а наказ ВК ЛОТЦК та СП від 28.02.2022р. №41 противоправним і такими, що підлягає скасуванню з поновленням позивача на роботі, з огляду на наступне. 12.02.2022р. позивач впала на вулиці у наслідок чого отримала травму- перелом дистального відділу великогомілкової кістки (порушення функцій парвої н/ кінцівки) 13.02.2022р. була прооперована у м. Харків. Тобто, починаючи з 12.02.2022р. по 18.02.2022р. перебувала на лікарняному в Комунальному Некомерційному підприємстві Харківської обласної ради «Обласна клінічна лікарня» (ЛН 3651297-2006928974-1) 19.02.2022р. по 28.02.2022р. перебувала на лікарняному в КНП «Консультативно-Діагностичний центр» Сєвєродонецької міської ради. (ЛН №3651297-2007420394-1) Пересування позивача було обмежене, на милицях, п/о рана загоєна первинно, рухи у суглобі обмежені У зв`язку з військовою агресією РФ проти України, згідно Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні запроваджено воєнний стан. В листі від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс- мажорних обставин (обставин непереборної сили). Вказує, у зв`язку з широкомасштабним вторгненням Росії в Україну відбулися потужні обстріли ворожою технікою окупантів міста Сєвєродонецьк, Луганська обл., враховуючи, що позивач самостійно не пересувалася, лише на милицях, знаходилася у укритті, вона була позбавлена можливості звернутися до лікаря для продовження лікарняного. Прийнявши рішення про евакуацію позивач виїхала до м. Черкас, де і звернулася до лікарні КНП «Черкаська міська Консультативно-Діагностична поліклініка», де з 09.03.2022р. був відкритий лист непрацездатності (медичний висновок №ТХХ6-МАМ2-СТ6Х від 16.03.2022р.) Медичні висновки про тимчасову непрацездатність: 09.03.2022р.-22.03.2022р. №ТХХ6-МАМ2-СТ6Х від 16.03.2022р. 22.03.2022р.-01.04.2022р. №АНХ9-6Р5Р-МНВХ від 22.03.2022р. 01.04.2022р.-11.04.2022р. №6ЕТ8-ЕЗН9-3947-А89А від 01.04.2022р. 11.04.2022р.-22.04.2022р. №ХТМ5-ЗЕЗТ-39Н9-998Т від 11.04.2022р. 22.04.2022р. -29.04.2022р. №Р74Н-НС4Х-56Т6-Т88М від 22.04.2022р. 29.04.2022р.-10.05.2022р. №НК7Т-В5К4-5ТТ9-2Р92 від 29.04.2022р. 10.05.2022р. -20.05.2022р.№МС27-2ММХ-ХК34-ТВЕ5 від 10.05.2022р. 20.05.2022р.-06.03.2022р. №»728А-69Т3-9А8Е від 20.05.2022р. 06.03.2022р.-13.06.2022р. №НХ97-8434-Р5КХ-МАНВ від 03.06.2022р. Також, факт непрацездатності підтверджується довідкою лікаря [PERSON] , відповідно до якої позивач була непрацездатна з 28.02.2022р.-10.03.2022р., та з 10.03.2022р.-20.05.2022р. На даний час позивач пересувається з милицях. 15.03.2022 Верховною Радою України прийнято Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ (далі - Закон № 2136-ІХ). Зазначає, що позивача було звільнено 28.02.20222р., а ЗУ 2136-ІХ був прийнятий 15.03.2022р., вважаємо відповідач незаконно звільнив позивача, не повідомив про переміщення Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, не запропонував позивачу перевестися разом з установою в іншу місцевість, звільнив позивача в період тимчасової непрацездатності, а отже наказ підлягає скасуванню, а позивач поновленню на посаду. Позивач, відповідно до довідки № 7101-5000894101 від 09.04.2022р. є внутрішньо переміщена особа, що перемістилася з м. Сєвєродонецьк Луганська обл. до м. Черкас. Фактичне місце проживання: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. 15.05.2022р. позивачем на адресу відповідача був направлений лист про видачу трудової книжки та витягу наказу про звільнення. У зв`язку з тим, що позивач переміщалася лише на милицях, самостійно не пересувалася було зазначено, що отримувач буде [PERSON] 01.06.2022р. одержувачем було отримано витяг з наказу про звільнення та трудова книжка позивача. 13.06.2022. лист непрацездатності був закритий, та зазначено стати до роботи 14.06.2022р. Вказує, що оскільки позивач увесь час знаходилася на лікарняному, самостійно не пересувалася, рухи були обмежені, лише на милицях, не було можливості звернутися за правовою допомогою, було невідомо місце знаходження відповідача, вважаємо строк звернення до суду був пропущений з поважним причин, а отже підлягає поновленню. На підставі п.1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, оскільки позовні вимоги стосуються поновлення на роботі. Попередній (Орієнтований) розрахунок суми судових витрат: 10 000,00 грн. Витрати пов`язані з розглядом справи: витрати на правничу допомогу, а саме: вивчення документів наданих клієнтом, відповідних нормативних актів, консультація, узгодження правової позиції-3000 грн. складання позову, направляння до суду - 7000,00 грн. Враховуючи вищевикладене, з урахування позовної заяви від 02.08.2022, яка подана на виконання ухвали про усунення недоліків, позивач просить суд: Поновити строк звернення до суду та прийняти позов до розгляду. Визнати незаконний та скасувати наказ Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки №41 від 28.02.2022р. про звільнення позивача [PERSON] , інспектора відділу призову сектору комплектування Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Поновити [PERSON] на посаді інспектора відділу призову сектору комплектування [INFO] з 28.02.2022р. Стягнути з Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь позивача [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 28.02.2022р. по дату прийняття судового рішення у справі. Стягнути з Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь позивача [PERSON] понесені судові витрати. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.07.2022 позовну заяву залишено без руху та надано стороні позивача строк для усунення зазначених в мотивувальній частині ухвали недоліків. На виконання ухвали суду від 27.07.2022 представником позивача адвокатом Рудою О.О. надано до суду заяву про усунення недоліків від 02.08.2023, яка надійшла до суду 03.08.2023. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.08.2022 відкрито провадження по справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Правом надання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався. Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. Таким чином, враховуючи клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду та достатність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, суд вважає, що вказане клопотання підлягає задоволенню, а тому поновлює позивачу строк звернення до суду. У судовому засіданні представник позивача адвокат Руда О.О. підтримала уточнені позовні вимоги та просила їх задоволити у повному обсязі. Надала суду пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві від 02.08.2022. Відповідач Луганський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки у не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відзив на позовну заяву не подав. Справу вирішено за правилами заочного розгляду, визначеними ст.ст. 280-282 ЦПК України, за відсутності відповідача Луганський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, який повідомлявся у встановленому законом порядку про дату, час та місце судового розгляду та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи у їх сукупності та взаємозв`язку і вирішення спору по суті, суд приходить до такого висновку. Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до\~суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 5-1 Кодексу законів про працю України визначено гарантії забезпечення права громадян на працю. Так, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (пункт 6 частини 1 статті 5-1 Кодексу законів про працю України). Як вбачається з матеріалів справи, 24.03.2017 року [PERSON] прийнята на посаду інспектора з контролю за виконанням доручень відділу комплектування та призову (підготовки до військової служби) [INFO] , що підтверджується копією Трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] від 08.07.1997. Як вбачається з запису у наданій копії трудової книжки позивача (а.с.19) з 01.11.2020 року [INFO] переформовано у Луганський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки. 01.11.2020 року [PERSON] переведено на посаду інспектора відділу призову, що підтверджується копією Трудової книжки [PERSON] . Відповідно до наказу Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки №41 від 28.02.2022р. [PERSON] звільнено з роботи з 28 лютого 2022 року, відповідно до пункту 6 статті 36 КЗпПУ у зв`язку із відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією. Відповідно до довідки №7101-5000894101 від 09.04.2022 вбачається, що [PERSON] , [INFO] взята на облік внутрішньо переміщеної особи та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] 15.05.2022 року звернулась з заявою до начальника Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, якою просила відправити її трудову книжку та витяг з наказу про звільнення за адресою: [ADDRESS] , отримувач [PERSON] (а.с.17 зворот). Згідно з копією рекомендованого повідомлення від 26.05.2022 вбачається, що [PERSON] 01.06.2022 отримав вищезазначені документи (а.с.20 зворот). Довідкою КНП Харківської обласної ради «Обласна клінічна лікарня» підтверджується, що відносно [PERSON] , 1978 року народження, в КНП ХОР «Обласна клінічна лікарня» був відкритий лікарняний лист непрацездатності з 12.02.2022 по 18.02.2022 з приводу перебування на лікуванні в травматологічному відділення з діагнозом: закритий гвинтоподібний перелом нижньої третини великогомілкової та малогомілкової кісток зі зміщенням фрагментів (а.с.137). Дані відомості підтверджуються також і витягом з Електронної Медичної картки номер ЛН 3651297-2006928974-1 за період з 12.02.2022 по 18.02.2022 (а.с.8). Відповідно до відповіді КНП «Консультативно-діагностичного центру» Сєвєродонецької міської ради №89 від 02.03.2023 вбачається, що [PERSON] , [INFO] в КНП «КДЦ» було створено медичний висновок про тимчасову непрацездатність з 18.02.2022 року по 28.02.2022 року. Діагноз основний: перелом дистального відділу великогомілкової кістки з переломом малогомілкової кістки (а.с.123). Дане підтверджуються також і витягом з Електронної Медичної картки номер ЛН 3651297-2007420394-1 за період з 19.02.2022 по 28.02.2022 (а.с.8 зворот). Згідно з відповіді КНП «Черкаська міська консультативно-діагностична поліклініка» №07/01-21 від 06.03.2023 вбачається, що [PERSON] зверталась до філії №2 КНП «ЧМКДП» протягом 2022 року з 16.03.2022 по 08.09.2022, відвідувала лікаря-ортопеда-травматолога: 16.03.2022, 22.03.2022, 01.04.2022, 11.04.2022, 22.04.2022, 29.04.2022, 10.05.2022, 20.05.2022, 03.06.2022, 13.06.2022, 30.06.2022, 09.08.2022. За результатами загального огляду [PERSON] пацієнтка була визнана непрацездатною, в зве яку з чим, лікар-ортопед-травматолог філії №2 КНП «ЧМКДП» створив медичний висновок про тимчасову непрацездатність (МВТН) електронний лікарняний листок (початок періоду дійсності МВТН 09.03.2022 року, кінець періоду дійсності МВТН 13.06.2022). Попередній МВТН з 12.02.2022 по 28.02.2022. який був створений в лікувально-профілактичних закладах, де [PERSON] отримувала медичну допомогу, не був нею продовжений в зв`язку з настанням бойових дій та вимушеною евакуацією (а.с.128-129). За рішенням ЛКК №26 від 03.03.2023 року був виданий паперовий листок непрацездатності серія АДЯ №578938 на термін з 01.03.2022 по 13.06.2022, як продовження ЕРЛН №3651297-200742039-1. Підстава: наказ МОЗ України від 01.-6.2021 №1066; підпункт 6 пункту 8, зміни внесені наказом МОЗ від 22.04.2022 року №675 «Про внесення змін до наказу МОЗ України від 01.06.2021 №1066 та Порядку видачі (формування) листків непрацездатності в ЕРЛН» зареєстрований в МЮУ 03.02.2022 року №491/37827 (а.с.129, 180). Дані обставини також підтверджуються медичними висновками\~про тимчасову\~непрацездатність: 09.03.2022р.-22.03.2022р. №ТХХ6-МАМ2-СТ6Х від 16.03.2022р.; 22.03.2022р.-01.04.2022р. №АНХ9-6Р5Р-МНВХ від 22.03.2022р.; 01.04.2022р.-11.04.2022р. №6ЕТ8-ЕЗН9-3947-А89А від 01.04.2022р.; 11.04.2022р.-22.04.2022р. №ХТМ5-ЗЕЗТ-39Н9-998Т від 11.04.2022р.; 22.04.2022р. -29.04.2022р. №Р74Н-НС4Х-56Т6-Т88М від 22.04.2022р.; 29.04.2022р.-10.05.2022р. №НК7Т-В5К4-5ТТ9-2Р92 від 29.04.2022р.; 10.05.2022р. -20.05.2022р.№МС27-2ММХ-ХК34-ТВЕ5 від 10.05.2022р.; 20.05.2022р.-03.06.2022р. №»728А-69Т3-9А8Е від 20.05.2022р.; 03.06.2022р.-13.06.2022р. №НХ97-8434-Р5КХ-МАНВ від 03.06.2022р.(а.с.9-11) та довідками виданими лікарем [PERSON] (а.с. 11зворот 14, 55). Загальновідомим фактом є те, що 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 на території України строком на 30 діб введено воєнний стан, який затверджено Законом України № 2101-ІХ., строк якого в подальшому низкою законів було продовжено. Зокрема, Указом Президента України від 12.08.2022 № 573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України"Про правовий режим воєнного стану", продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. Воєнний стан введено на всій території України та його дію на теперішній час продовжено. В листі № 2024 02.0-7.1 від 28.02.2022 Торгово-промислова палата України (ТПП України) на підставі ст.ст. 14, 14? Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 № 671/97-ВР, Статуту ТПП України, засвідчує форсмажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, як зазначалося вище, передбачені статтями 43-46 Конституції України. Разом з тим, відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Відповідно до підпункту 5 пункту 1статті 6 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Так, 15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ, що набув чинності 24 березня 2022 року, який визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Відповідно до ст. 3 ЗУ Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану № 2136-ІХ (далі - Закон № 2136-ІХ). від 15.03.2022р., «У період дії воєнного стану роботодавець має право перевести працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди (крім переведення на роботу в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії), якщо така робота не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою. У період дії воєнного стану норми частини третьої статті 32 Кодексу законів про працю України та інших законів України щодо повідомлення працівника про зміну істотних умов праці не застосовуються.» Стаття 5 ЗУ № 2136-ІХ у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки. Підставою звільнення [PERSON] , як зазначено в наказі про звільнення №41 від 28.02.2022 є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією (пункт 6 статті 36 КЗпПУ). У період дії воєнного стану роботодавець має право перевести працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди (крім переведення на роботу в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії), якщо така робота не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою. Повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою\~статті 32\~та\~статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов. Згідно з\~положеннями статті\~32\~Кодексу законів\~про працю\~України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у\~статті 33\~цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за\~пунктом 6 статті 36\~цього Кодексу. Тимчасове переведення\~працівника на\~іншу роботу,\~не обумовлену\~трудовим договором,\~допускається лише\~за його\~згодою. Роботодавець\~має право\~перевести працівника\~строком до\~одного місяця\~на іншу\~роботу,\~не обумовлену\~трудовим договором,\~без його\~згоди,\~якщо вона\~не протипоказана\~працівникові за\~станом здоров`я,\~лише для\~відвернення або\~ліквідації наслідків\~стихійного лиха,\~епідемій,\~епізоотій,\~виробничих аварій,\~а також\~інших обставин,\~які ставлять\~або можуть\~поставити під\~загрозу життя\~чи нормальні\~життєві умови\~людей,\~з оплатою\~праці за\~виконану роботу,\~але не\~нижчою,\~ніж середній\~заробіток за\~попередньою роботою. У випадках, зазначених у частині другій цієї статті, забороняється тимчасове переведення на іншу роботу вагітних жінок, жінок, які мають дитину з інвалідністю або дитину віком до шести років, а також осіб віком до вісімнадцяти років без їх згоди (стаття 33 КЗпПУ). Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни (стаття 103 КЗпПУ). Проте, в період дії воєнного стану вимогу щодо повідомлення працівника про зміну істотних умов праці за два місяці роботодавці можуть не виконувати. Це було встановлено ще з 24 березня 2022 р. ст. 3 Закону № 2136. Утім із 19 липня 2022 р. закріплено вимогу про повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці не пізніше як до запровадження таких умов. Тож працівників можна попереджати про зміну істотних умов праці відразу після ухвалення роботодавцем відповідного рішення про таку зміну, але не пізніше допуску до роботи зі зміненими умовами праці. Крім того, положеннями статті 40 КЗпПУ закріплено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Таким чином, враховуючи, що позивача було звільнено 28.02.20222р., а Закон 2136-ІХ був прийнятий 15.03.2022р., суд вважає, що відповідач незаконно звільнив позивача, не повідомив про переміщення Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, не запропонував позивачу перевестися разом з установою в іншу місцевість, звільнив позивача в період тимчасової непрацездатності, а отже наказ є таким, що винесений незаконно та підлягає скасуванню, а позивач поновленню на посаді. В той же час, до матеріалів справи не додано жодних доказів від відповідача на спростування доводів позивача, зокрема щодо повідомлення [PERSON] про переміщення Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки до іншого міста. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з Довідки №837-ф-18 від 17.01.2023 про нараховану заробітну плату за два останніх місяці перед звільненням, [PERSON] за період з 01.12.2021 по 31.01.2022 нараховано 29\~352грн. 13коп. (грудень 2021 - 22 робочих дні 14\~841грн. 59коп.; січень 2022 - 19 робочих дні 14\~510грн. 54коп.) (а.с.109). Також, в Довідці №837-ф-19 від 17.01.2023 про нараховану заробітну плату на момент звільнення визначено, що на момент звільнення, [PERSON] нараховано 7516грн. 33коп. (а.с. 110). Відповідно до довідки №837-ф-20 від 17.01.2023 про середню заробітну плату, вбачається, що середня заробітна плата [PERSON] складає 14\~676грн. 06коп. (а.с.111). Також, представником позивача надано розрахунок середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу [PERSON] вихідні дані якого брались згідно довідки від 17.01.2023 року №837-ф-20: середня заробітна плата 14\~676грн. 06коп.; норма робочих днів 41; середньоденна заробітна плата 14676,06/41=357,95 грн. Розрахунок здійснювався на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100. Відповідно до наданого розрахунку середній заробіток [PERSON] за час вимушеного прогулу станом на 27.06.2023р. складає 119\~197грн. 35коп. Заперечень щодо наданого розрахунку позивача, відповідачем до суду подано не було. Стаття 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95 (1949), яка ратифікована 30.06.1961р. закріплює, що відповідно до мети цієї Конвенції, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до положень ч.ч. 4, 5 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, повітовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Згідно ст. 117 КЗпП України, у зв`язку з невиплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені законом, роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. А при не проведенні його до розгляду справи в суді - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Згідно із\~ст. 47 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Відповідно до\~ст. 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум. що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Варто зауважити, що встановлений\~статтею 117 КЗпП України\~механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відтак, суд погоджується, що до стягнення з відповідача Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь позивача [PERSON] підлягає середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 28.02.2022р. по дату прийняття судового рішення у справі, а саме у сумі 119197, 35 грн. Суд звертає увагу, що відповідно до п.п. 2, 4 ч.1 ст.430 ЦПК необхідно допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі, а також в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми заробітної плати за один місяць. Що стосується стягнення із відповідача на користь позивача судових витрат, то суд зазначає наступне. Так, положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ч. 1 ст. 133 судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Статтею 137 ЦПК України, передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатом розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. (ч.ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України). При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження витрат на правову допомогу адвоката під час розгляду даної справи, представником позивача до суду надано: Договір №б/н від 18.07.2022 року про надання правової допомоги, укладений між [PERSON] та адвокатом Рудою О.О.; Додаткову угоду №1 до договору №б/н про надання правової допомоги від 18.07.2022 року; Розрахунок судових витрат до договору №б/н про надання правової допомоги від 18.07.2022 року; Акт здачі-прийняття наданих послуг №1 до Договору про надання правової допомоги від 18.07.2022 року; ордер на надання правничої (правової) допомоги від 24.07.2022 серії ВВ №1024423. Клопотання про зменшення/заперечення суми витрат на правову допомогу, обґрунтоване та підтверджене допустимими і належними доказами до суду відповідачем не надано. З огляду на вказане, суд вважає доведеними стороною позивача витрати на надання правничої допомоги у заявленому позивачем розмірі 10 000,00 грн., які підтверджені належними та допустимими, обґрунтованими доказами, враховуючи складність справи, час затрачений на надання допомоги, підготовку процесуальних документів. Такий розмір винагороди є співмірним із складністю справи, що випливають із даних правовідносин, а тому до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають витрати на правову допомогу адвоката у сумі 10 000, 00 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору в розмірі мінімальної ставки для позовних вимог майнового характеру, що станом на день подання позову складало 992, 40 грн. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а спір виник внаслідок дій Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, то на підставі ст.11, ч.1, 3 ст.141 ЦПК саме з Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки слід стягнути в дохід держави судовий збір в розмірі 992, 40 грн. На підставі ст.ст. 43-46, 64 Конституції України, ст. ст. 5-1, 32, 33, 36, 40, 47, 116-117, 234 235 Кодексу законів про працю України,

Outcome: approved