Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-12 00:00:00

Короткий зміст вимог позовної заяви та її доводи. Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до Городенківського відділу Державної реєстрації актів цивільного стану у Коломийському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління МЮ (м. Івано-Франківськ), заінтересованої особи: [PERSON] , в якому просить: визнати майно, а саме реконструйований житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, об`єкт житлової нерухомості за адресою [ADDRESS] - спільною сумісною власністю; визнати за [PERSON] право власності на частку реконструйованого житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами, об`єкт житлової нерухомості за адресою [ADDRESS] . Ухвалою від 03.04.2023 позовну заяву [PERSON] до Городенківського відділу Державної реєстрації актів цивільного стану у Коломийському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління МЮ (м. Івано-Франківськ), заінтересована особа: [PERSON] , про визначення частки у спільному майні подружжя після смерті чоловіка - залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, викладених в ухвалі, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. 19.04.2023 позивачкою [PERSON] подано позовну заяву (уточнену) до Городенківського відділу Державної реєстрації актів цивільного стану у Коломийському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління МЮ (м. Івано-Франківськ), третьої особи: [PERSON] , в якому просить: визнати майно, а саме реконструйований житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, об`єкт житлової нерухомості за адресою [ADDRESS] - спільною сумісною власністю; визнати за [PERSON] право власності на частку реконструйованого житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами, об`єкт житлової нерухомості за адресою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 17 травня 2023 року залучено до участі в справі [PERSON] - як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача. Позовні вимоги позовної заяви (уточненої) мотивовані тим, що позивачка [PERSON] з 1975 року по теперішній час проживає в [ADDRESS] . В період до [INFO] проживала з чоловіком [PERSON] , який вказаного дня помер та з яким проживала попередньо однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою. 14.10.2003 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано Михальчівською сільською радою. Про що в книзі реєстрації актів про одруження 14.10.2003 зроблено відповідний актовий запис № 7. 19.11.2013 [PERSON] набув право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, складовими частинами нерухомого майна є: житловий будинок загальною площею 62,5 кв.м., житлова площа 42 кв.м. (літ.А), літня кухня, загальною площею 29,3 кв.м. (літ.Б), сарай, загальною площею 8,4 кв.м. (літ.Г), стодола загальною площею 23.7 кв.м. (літ.Д), стайня загальною площею 27,6 кв.м (літ.Ж), комора загальною площею 10,1 кв.м (літ.З), вбиральня (літ.Л), гараж загальною площею 22,2 кв.м (літ. К), комора загальною площею 26,2 кв.м (літ. М), стодола загальною площею 82,8 кв.м (літ. Н), огорожа загальною площею 52,6 кв.м. (літ.№1-3), вимощення загальною площею 32,5 кв.м (літ.ІІ). Вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, об`єкт житлової нерухомості є спільною сумісною власністю, оскільки збудовані (житловий будинок реконструйовано) спільною працею та коштами чоловіка і дружини, тобто нажите подружжям за час шлюбу. З 1970 року позивачка проживала однією сім`єю з [PERSON] в с. Шуньки Білогірського району Хмельницької області, де вона народилася та проживала з народження. В липні 1975 року [PERSON] сказав, що бажає їхати проживати в с. Михальче, де на той час проживала його матір. 28.07.1975 позивачка разом з [PERSON] та спільними двома малолітніми дітьми, на той час ( [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ), переїхали проживати в с. Михальче, де фактично проживала матір її чоловіка, якій належала територія господарства. В той час ділянка домогосподарства будь-якого огородження не мала та на території була розміщена лише одна будівля (розташований на місці житловий будинок [ADDRESS] ), яка складала собою одну спальну кімнату та інша кімната була призначена як хлів для худоби, де фактично зберігались кози та кролі. Стіни будівлі були збудовані з глини та на той час вже мали стан зовні не придатний до використання. Проживання в такій будівлі для сім`ї, що складала 6 людей, було неможливим, тому позивачка з чоловіком вирішили здійснити реконструкцію зазначеної будівлі та збудувати фактично новий будинок. Реконструкцію вказаного будинку було розпочато зі стін, які в загальному було знесено та за роки збудовано нові стіни з новою площею такого будинку. Стіни на даний час частково змуровані з глини та цегли. [INFO] народився третій син [PERSON] . Вказаний житловий будинок більше 10 років, тобто в період до 1990, де чоловік позивачки особисто вибудував перекриття стелі, балки перекриття самостійно встановлював. Особисто позивачка також продовжувала участь у такому будівництві, подаючи будматеріали, в тому числі каміння та воду. За її кошти та за кошти чоловіка закуповувались інші будівельні матеріали. На даний час в будинку встановлені нові вікна та проведений газ. Факт праці позивачки та отримання доходів підтверджується трудовою книгою. Крім того, в період з 1975 року фактично по 1993 рік як сім`я, вели спільне господарство, вкладали свої спільні кошти в ремонт збудованого і інші приміщення, тобто літню кухню, комору, сарай, стодолу, стайню, комору, вбиральню, гараж, комору, стодолу, огорожу, вимощення, яких фактично на час вселення не було та збудовано особистими силами. Внаслідок вказаної праці у позивачки погіршився стан здоров`я, виникли проблеми із опорно-руховим апаратом. Рішенням комісії Коломийської МСЕК позивачці призначено ІІ групу інвалідності. Проте, що [PERSON] набув право власності на майно в якості приватної власності позивачці стало відомо лише після смерті останнього та досі вважала, що вказане майно є їхньою спільною сумісною власністю в якій їй належить рівнозначна частка. Саме тому, обставин набуття ним права власності позивачкою ніколи не з`ясовувалось і не оспорювалось з останнім. (а.с.45-50) В судове засідання позивачка не прибула, через канцелярію суду 15.06.2023 подала заяву про розгляд справи без неї. Позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задовольнити. Від начальника Городенківського відділу Державної реєстрації актів цивільного стану у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління МЮ З.Скіцько поступило повідомлення про розгляд справи без участі представника відділу. Одночасно, при прийнятті рішення просять врахувати, що Городенківський відділ Державної реєстрації актів цивільного стану у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління МЮ не є належним відповідачем згідно чинного законодавства. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] в судові засідання призначені по справі жодного разу не прибув, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Передбачених ч.2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи. Відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Рішенням Городенківського районного суду від 09.10.2013 по справі № 342/1473/13-ц визнано право власності на житловий будинок та господарські споруди за [PERSON] (а.с.14) Згідно Витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 13044956 від 19.11.2013 - власником майна за адресою: [ADDRESS] станом на 2013 рік значиться [PERSON] (а.с. 9-10) [PERSON] помер [INFO] у віці 74 роки в с. Михальче Городенківського району Івано-Франківської області, актовий запис № 7, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 09.04.2020 виконавчим комітетом Михальчівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області (а.с.17) В довідках та виписці із по господарських книг зазначено, що [PERSON] проживала та була зареєстрована за адресою [ADDRESS] . (а.с. 11-13) [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] виданого 14.09.2003 Михальчівською сільською радою Городенківського району Івано-Франківської області . (а.с. 19 ) Згідно заповіту від 13.11.2018 посвідченого секретарем Михальчівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, [PERSON] на випадок своєї смерті все майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що буде йому належати і на що він за законом матиме право заповів синові [PERSON] . (а.с.22.) Позивачка зверталась 02.08.2022 до поліції із заявою про те що невідома особа підробила заяву про її відмову від обов`язкової частки у спадщині для подачі в нотаріальну контору. (а.с.31) Дані факти ніким не спростовано під час розгляду справи. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до ст. ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Як вбачається зі змісту ст.51, 175 ЦПК України, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 51 ЦПК України. Таким чином, суд, як державний орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1ст. 189 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів. Статтею 51 ЦПК України урегульовано питання залучення до участі у справі співвідповідача, заміна неналежного відповідача. Так, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згодний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності, суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи чи за клопотанням Відповідача. У даній справі, позивачем клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення співвідповідача в передбачений законодавством спосіб не заявлялось. Звертаючись до суду з позовом, позивач не визначив належного відповідача. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. З аналізу положень ст.13 ЦПК України вбачається, що суд зобов`язаний вирішити справу за тим зверненням особи, що пред`явлене, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому (принцип диспозитивності цивільного судочинства). Відповідач - це особа, яка на думку позивача або відповідного право уповноваженого суб`єкта порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (п.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі №523/9076/16-ц). Позивачка подаючи даний позов з приводу визнання спільної сумісної власності і визнання права власності на майно та обґрунтовуючи свій позов фактично не згідна із діями свого чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , по оформленні права власності на майно в якості приватної власності на яке, як вона зазначає в позові, вона має частку і хоче на неї оформити право власності. За життя [PERSON] склав заповіт на сина [PERSON] та відповідно до довідки № 8/129 виданої 05.08.2022 Михальчівським старостинським округом Городенківської міської ради на час смерті [PERSON] разом з ним проживали та були зареєстровані : дружина [PERSON] та син [PERSON] , [INFO] . Однак сина - [PERSON] , вона зазначила в позові тільки як тертю особу, а не відповідачем, а сина [PERSON] , який проживаючи на час смерті разом із батьком фактично прийняв спадщину як спадкоємець першої черги за законом взагалі не є стороною по справі. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За змістом положень ст. ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не в змозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача). Водночас позивач всупереч вимогам ч.1-3 ст.51 ЦПК України своїм процесуальним правом в передбачений законодавством спосіб на внесення клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем, або залучення у справі як співвідповідачів, не скористався, тоді як з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу суд позбавлений можливості самостійно вчинити дані процесуальні дії. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Висновки суду. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд вважає, що позивач [PERSON] не надала суду належних і допустимих доказів порушення відповідачем - Городенківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Коломийському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління МЮ будь-яких її прав, оскільки ставлячи позовну вимогу про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок та про визнання права власності на частку цього житлового будинку, вона не довела, що відповідач взагалі здійснював чи має здійснювати будь-які дії відносно майна яке вона хоче оформити на себе, тобто зазначений нею відповідач не є неналежним відповідачем у даній справі, а суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи чи за клопотанням іншої особи окрім позивача, тому наявні правові підстави для відмови у задоволенні позову. При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що вона має право звернутися до суду з позовом до належного відповідача. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed