Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив те, що 25.10.2021 о 08 год. 35 хв. водій [PERSON] , рухаючись по проспекту Степана Бандери, 36 в м. Києві на виїзді з Торгового Центру «Блокбастер», керуючи автомобілем марки «MERSEDES BENZ» державний номерний знак [NUMBER] , порушуючи п.13.1. Правил дорожнього руху України, не дотримався безпечного бокового інтервалу та скоїв наїзд на автомобіль «КІА К5» д.н.з. [NUMBER] під управлінням позивача, який зупинився перед виїздом на головну дорогу, внаслідок чого обидва автомобілі отримали механічні пошкодження, що призвело до нанесення матеріальних збитків. 17 грудня 2021 року постановою Оболонського районного суду м. Києва у справі № 756/17615/21 водія [PERSON] визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Відповідно до звіту № 1466-ф/21 від 25.10.2021 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «КІА К5» д.н.з. [NUMBER] , вартість відновлюваного ремонту складає 28425 грн 56 коп. Згідно квитанції № 1466-ф/21 від 27.07.2021 експерту перераховано 2300,00 грн., а всього позивачу завдано матеріальні збитки в розмірі 30725 грн. 56 коп. Позивач у відповідності до умов ст.175 ЦПК України приймав міри досудового врегулювання спору, але результату не було досягнуто. ТОВ «СК «Ю.Ес.Ай.» до якої звертався позивач відповіді не надала. Відповідач відмовився від добровільного відшкодування (погашення) завданих збитків, а тому позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] завдану йому матеріальну шкоду в розмірі 30725,56грн. Ухвалою Оболонського районного суду від 15.02.2023 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 23.06.2023 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником автомобіля КІА К5» номерний знак [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . 25.10.2021 о 08 год. 35 хв. водій [PERSON] , рухаючись в м. Києві по проспекту Степана Бандери, 36, виїзд з Торгового Центру «Блокбастер», керуючи автомобілем марки «MERSEDES BENZ» державний номерний знак [NUMBER] , в порушення п.13.1. Правил дорожнього руху України, не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу та скоїв наїзд на автомобіль «КІА К5» державний номерний знак [NUMBER] , який зупинився перед виїздом на головну дорогу, внаслідок чого обидва транспортні засоби отримали механічні пошкодження, що призвело до матеріальних збитків. Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 17.12.2021 у справі №756/17615/21, яка набрала законної сили 28.12.2021, [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850,00грн. Відповідно до ч. 6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративні правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Оскільки вказана вище постанова суду є чинною і має по цій справі преюдиційне значення, вказані обставини стосовно вини [PERSON] у вказаному ДТП, відповідно до вказаної норми ч. 6 ст.82 ЦПК України, не підлягають повторному доведенню. Суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] на замовлення - [PERSON] було складено звіт №1466-Ф/21 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «КІА К5» д.н.з. [NUMBER] , відповідно до якого вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля «КІА К5» д.н.з. [NUMBER] внаслідок ДТП, станом на 25.10.2021, становить 28425,56 грн. Вартість послуг по проведенню вказаної оцінки становить 2300,00 грн., що підтверджується договором №1466-Ф/21 від 02.02.2022, актом виконаних робіт за договором №1466-Ф/21 від 02.02.2022 та квитанцією № 1466-Ф/21 від 27.07.2022. У матеріалах справи відсутні відомості, що відповідачу [PERSON] направлялось повідомлення про проведення вказаної оцінки. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього процесуальний кодекс України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Під час розгляду даної справи судом застосовано принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Тобто, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 04/5726/19. Надаючи оцінку правовідносинам, що складатися між сторонами, суд виходить з наступного. Згідно вимог ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч.2 ст.1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Під час судового розгляду справи, судом встановлено, що транспортний засіб «MERSEDES BENZ» державний номерний знак [NUMBER] на дату ДТП (25.10.2021) був застрахований у ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» на підставі полісу № АР/5080060 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Вказана інформація міститься у відкритому доступі на сайті Моторного (транспортного) страхового бюро України. Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону). Згідно зі ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи. Статтею 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено дії осіб у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати). У статті 38 вказаного Закону, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено випадки, коли страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду. Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Врaховуючи викладене, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Так, уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, сторона позивача, зокрема, посилається на те, що приймала міри досудового врегулювання спору, зверталася до ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.», але не було надано відповіді, а тому позивачем було обрано спосіб захисту свого права шляхом звернення з позовом про відшкодування шкоди безпосередньо до винуватця дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] . Проте, позивачем був обраний спосіб захисту шляхом звернення до суду з позовом безпосередньо до винуватця дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] без з`ясування того, який ліміт відповідальності страховика за завдання майнової шкоди за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності [PERSON] , чи наявні передбачені законом підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування. Таким чином, з викладеного вбачається, що обов`язок страховика відшкодувати заподіяну страхувальником шкоду виникає із самого факту заподіяння застрахованою особою у результаті ДТП такої шкоди. При цьому, зобов`язаною особою, внаслідок заподіяних [PERSON] у результаті ДТП збитків, є страховик - ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.». Позивачем до початку розгляду справи по суті не заявлялося клопотання про залучення ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» у якості співвідповідача або про заміну первісного відповідача на належного - ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.». Відповідно до ч.1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з відповідача. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог повністю. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати у відповідності до ст.141 ЦПК України, слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed