Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-27 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із уточненою позовною заявою до [PERSON] , яка є законним представником неповнолітнього [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Кам`янської міської ради про захист права власності, усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження житловим приміщенням та виселення, в якій просять усунути [PERSON] та [PERSON] , перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , виселивши [PERSON] , неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , [PERSON] з належного їм будинку, що дасть підстави для зняття їх з реєстраційного обліку в будинку. В обґрунтування пред`явлених уточнених позовних вимог позивачі посилаються на те, що Постановою Верховного Суду від 24 травня 2022 року Постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року у частині позовних вимог [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , правонаступником якого є Кам`янська міська рада Дніпропетровської області, [PERSON] , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: служба у справах дітей адміністрації Південного району Кам`янської міської ради Дніпропетровської області та Сьома дніпропетровська державна нотаріальна контора, про скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння скасовано. Позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , правонаступником якого є Кам`янська міська рада Дніпропетровської області, [PERSON] , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: служба у справах дітей адміністрації Південного району Кам`янської міської ради Дніпропетровської області та Сьома дніпропетровська державна нотаріальна контора, про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено частково. Витребувано житловий будинок [ADDRESS] , неприйнятий в експлуатацію на час відкриття спадщини, із володіння [PERSON] та [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] .. У задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] відмовлено. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року у частині позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності у порядку спадкування на будинок [ADDRESS] , залишено без змін. Право власності на будинок по [ADDRESS] на теперішній час зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на їхні, [PERSON] , [PERSON] , імена. Достовірно знаючи про прийняте Верховним Судом рішення, відповідачі продовжують проживати у будинку по [ADDRESS] , чим створюють їм, як власникам нерухомого майна, перешкоди у користуванні та розпорядженні житловим будинком. Вони тривалий час намагались мирним шляхом, у позасудовому порядку, вирішити з відповідачами питання їх виселення та зняття з реєстраційного обліку у належному їм будинку, направляли на адресу їх реєстрації претензії з вимогою про виселення, але вони відмовились від отримання листа і продовжують чинити їм перешкоди у користуванні і розпорядженні належним їм майном. Оскільки вони не можуть самостійно вирішити питання виселення відповідачів та зняття їх з реєстраційного обліку в будинку, вони вимушені захищати свої права звертаючись з даним позовом до суду. Позивачі та їх представник в судове засідання не з`явились, надали заяву щодо розгляду справи за їх відсутності. Позовні вимоги підтримали повністю, просили позов задовольнити. Не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідачі у судове засідання не з`явились. Судом вживалися заходи щодо їх повідомлення про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Причини неявки суду невідомі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без участі їх представника. Відповідно до положень ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1)відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2)відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3)відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивачка проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.1 ст.280 та відповідно до ч.1 ст.281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. На підставі ч.2\~ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що Постановою Верховного Суду від 24 травня 2022 року Постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року у частині позовних вимог [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , правонаступником якого є Кам`янська міська рада Дніпропетровської області, [PERSON] , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: служба у справах дітей адміністрації Південного району Кам`янської міської ради Дніпропетровської області та Сьома дніпропетровська державна нотаріальна контора, про скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння скасовано. Позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , правонаступником якого є Кам`янська міська рада Дніпропетровської області, [PERSON] , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: служба у справах дітей адміністрації Південного району Кам`янської міської ради Дніпропетровської області та Сьома дніпропетровська державна нотаріальна контора, про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено частково. Витребувано житловий будинок [ADDRESS] , неприйнятий в експлуатацію на час відкриття спадщини, із володіння [PERSON] та [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] .. У задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] відмовлено. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року у частині позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності у порядку спадкування на будинок [ADDRESS] , залишено без змін. Право власності на будинок [ADDRESS] відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно тп Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №331788144 від 10.05.2023 року зареєстровано як спільну сумісну власність 1/1 за [PERSON] та [PERSON] . Разом з тим, права позивачів, власників будинку [ADDRESS] порушено, права власників у повній мірі не відновлено внаслідок протиправних дій відповідачів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно приписів ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Дана правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц. В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Як встановлено матеріалами справи, співвласниками спірного будинку є: позивачі [PERSON] , та [PERSON] , яким відповідно належить 1/1 частки в спільній сумісній власності, які письмової згоди на вселення відповідачів до будинку не надавали. Дані обставини відповідачами не спростовані, доказів на спростування зазначеного, матеріали цивільної справи не містять, про їх витребування питання перед судом не ставилось. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Матеріалами справи встановлено, що відповідачі не є членами сім`ї співвласників спірного об`єкту нерухомості. У правовому висновку Верховного Суду України, який викладений у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-2010цс16, зазначено, що відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. У частині третій статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлені по справі, той факт, що відповідачі: [PERSON] , [PERSON] , та неповнолітній [PERSON] , не є членами сім`ї позивачів, матеріали справи не містять доказів щодо такого, також матеріали справи не містять доказів, що позивачі, будь-яким чином висловили свою згоду на проживання відповідачів у будинку, також відсутні в матеріалах справи та відповідачами протилежного суду не доведено, питання щодо витребування будь-яких відомостей на спростування позиції позивачів перед судом не ставилось. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі вселились до будинку позивачів без їх згоди, чинять перешкоди у користуванні власністю, чим порушують право позивачів на користування власністю і вказане порушене право власників підлягає захисту, а відтак, вимоги позивачів про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення відповідачів є законними і обґрунтованими. На підставі всебічно з`ясованих обставин справи, встановивши достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про усунення позивачам перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення відповідачів підлягають задоволенню, оскільки відповідачі поселилися в зазначеному будинку без згоди позивачів. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Задовольняючи позов, суд вважає, що з відповідачів на користь позивачів також підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved