Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-16 00:00:00

25 квітня 2023 року на адресу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська засобами поштового зв`язку надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: територіальна громада в особі Дніпровської міської ради, про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав, що [INFO] у віці 48 років помер його батько [PERSON] . За життя батько заповіту не залишив. Єдиним спадкоємцем за законом після його смерті є позивач, рідний син померлого. Інших спадкоємців не має. Його мати відповідачка по справі - [PERSON] на час смерті батька була з ним розлучна. Після його смерті відкрилась спадщина на належні йому на праві власності 14/100 частин домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] ). Постановою державного нотаріуса Другої новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Крутько Л.П. від 03 квітня 2023 року позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , на 28/100 часток домоволодіння [ADDRESS] , через неможливість визначити обсяг спадкового майна, що не дає можливості видати свідоцтво про право на спадщину. Просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 14/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] (загальною площею 55,90 кв.м., житловою площею 34,40 кв.м.), після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , які належали йому на підставі Договору довічного утримання від 21 грудня 1992 року, посвідченого Черненко І.М. державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстрованого 03 лютого 1993 року [PERSON] права власності в КП «ДМБТІ», запис в реєстровій книзі за № 510-3. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 квітня 2023 року, головуючим суддею у розгляді справи визначено суддю Слюсар Л.П. В порядку ч.ч. 6, 8 ст. 187 ЦПК України, 27 квітня 2023 року суддею сформовано запит до Єдиного державного демографічного реєстру щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача [PERSON] , на який надано відповідь № 49512 від 27.04.2023. Ухвалою судді від 28 квітня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі з призначенням до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2023 року витребувано від державного нотаріуса Другої новомосковської державної нотаріальної контори Крутько Л.П. належним чином завірену копію спадкової справи №251/2013 щодо майна померлого [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2023 року закрито підготовче судове засідання. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала та просила суд позов задовольнити. Представник третьої особи Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Заяв та клопотань до суду не надійшло. Суд, заслухавши сторони, дослідивши докази, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Миньковської сільської ради Славутського району Хмельницької області, актовий запис №3 від 24 січня 2013 року. [PERSON] перебувала в шлюбі з [PERSON] з 13 червня 1987 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладання шлюбу Серія [NUMBER] . Шлюб розірвано 24 січня 2006 року, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області зроблено відповідний актовий запис №26 від 24 січня 2006 року. В період шлюбу 19 грудня 1992 року [PERSON] і [PERSON] уклали договір довічного утримання, який був посвідчений державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Черненко І.М. та зареєстровано в реєстрі за №142/92. Відповідно до договору [PERSON] передав у власність [PERSON] належні йому на праві особистої власності 28/100 частин домоволодіння, розташованого в [ADDRESS] на земельній ділянці площею 600 кв.м. На вказаній земельній ділянці розташовано: А-І житловий будинок, жилою площею 34,4 кв.м., Б-І житловий будинок, жилою площею 30,1 кв.м., В-л. кухня, Д-вбиральня, Е-сарай, Ж-теплиця, З,К сараї, И-гараж, Л- душ, №1-5 огородження, №6,І - інші споруди. 03 лютого 1993 року [PERSON] зареєструвала своє право власності в КП «ДМБТІ», запис в реєстровій книзі за №510-3. Після смерті [PERSON] спадкоємцем першої черги є син померлого - позивач по справі [PERSON] Згідно з копією свідоцтва про народження [NUMBER] батьками [PERSON] є: батько [PERSON] , матір`ю [PERSON] . Відповідно до спадкової справи №251/2013 заведеної державним нотаріусом Другої новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Крутько Л.П. до майна [PERSON] , померлого [INFO] , з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернувся [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Другої новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Крутько Л.П. від 03.04.2023 року відмовлено спадкоємцю [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого батька [PERSON] , що помер [INFO] на 28/100 часток домоволодіння [ADDRESS] . Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Щодо заявлених позовних вимог позивача в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом на після смерті [PERSON] на 14/100 частину спадкового майна. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Згідно зі ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, спадщина, не залежно від часу її прийняття належить спадкоємцеві з часу її відкриття. Згідно з ч.1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Позивач відноситься до осіб, які мають право на спадкування за законом після смерті [PERSON] , оскільки є сином померлого та в визначений законом шестимісячний строк, а саме 15.02.2013 року звернулася до Другої новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи, постановою державного нотаріуса Другої новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Крутько Л.П. від 03.04.2023 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно оскільки не можливо визначити частку спадкодавця, тобто неможливо визначити обсяг майна. Згідно матеріалів справи судом встановлено, що на підтвердження права власності на 28/100 часток домоволодіння [ADDRESS] , зареєстрованого в ДБТІ 03.02.1993 року, записаного в реєстрову книгу за номером 510-3, [PERSON] надано договір довічного утримання, посвідчений 21.12.1992 року державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Черненко І.М., відповідно до якого власником зазначеної частки домоволодіння є [PERSON] та зазначена частка набута в період шлюбу з [PERSON] . Відповідно до приписів статті 5 Цивільного кодексу України та пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, норм розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України правовий статус майна, щодо якого виник спір, визначається нормами матеріального права, яке діяло на час його придбання ( утворення). Відповідно до п. 6 Прикінцевих положень Сімейний кодекс України може регулювати відносини, які виникнуть починаючи з дня набрання ним чинності. У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. Згідно зі ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ст.24 КпШС України , майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя За Сімейним кодексом України встановлена та діє презумпція спільності майна подружжя (ст.60 цього Кодексу), суть якої полягає у тому, що якщо майно було набуте за час шлюбу, то передбачається (презумується), що воно є спільним. Частиною третьою статті 61 СК України передбачено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача у шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною першою у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.ч. 2,4 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, набуте за договором довічного утримання 28/100 частин домоволодіння належала [PERSON] та її чоловікові [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя в рівних частках (по 1/2 частині), оскільки презумпція спільності майна подружжя не спростована. Виходячи із вищевикладеного [PERSON] за життя належала половина майна подружжя придбаного в період шлюбу, а саме 14/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Оскільки за життя між подружжям такий договір укладено не було та частка спадкодавця за життя не визначена, у зв`язку з чим у позивача виникло право захисту в судовому порядку шляхом визнання права власності спадкоємця на спадкове майно. Оскільки позивачу було відмовлено у отриманні свідоцтва про право на спадщину за відсутністю правовстановлюючого документи, його права підлягають поновленню у судовому порядку. Враховуючи вищевикладене та враховуючи докази в їх сукупності та те, що у позивача існують перешкоди для оформлення спадкових справ у нотаріальному порядку, тому суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на 14/100 частини домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті батька. Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: approved