Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-06 00:00:00

[PERSON] 23 вересня 2022 року звернулася до суду з позовом до відповідача АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2022 року позовну заяву було залишено без руху і запропоновано позивачеві усунути недоліки з дотриманням вимог ч. 4 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких позивачем 29 вересня 2022 року було подано квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2022 року позов було прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін у цивільній справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2022 року провадження по справі було зупинено до розгляду Верховним Судом касаційної скарги по справі № 205/11257/21 за позовом [PERSON] до АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2023 року провадження по справі було поновлено. Позивач у позовній заяві посилався на те, що вона перебуває у трудових відносинах з відповідачем. Наказом від 10 грудня 2021 року її було відсторонено від роботи. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2022 року, яке змінено постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 вересня 2022 року в частині правового обґрунтування, наказ про її відсторонення від роботи було визнано незаконним і скасовано. За період з 10 грудня 2021 року по 01 березня 2022 року з вини відповідача у неї був вимушений прогул, який має бути оплачений працедавцем. Також неправомірними діями АТ «Українська залізниця» в особі РФ «Придніпровська залізниця» з відсторонення [PERSON] від роботи та її вимушеного простою останній було завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у 10 000 грн. Просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 грудня 2021 року по 01 березня 2022 року у розмірі 50 444 грн. 10 коп. та 10 000 грн. моральної шкоди. Відповідачеві АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» у встановленому законом порядку було направлено копію ухвали про прийняття цивільної справи до провадження суду з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. У встановлений строк відповідачем відзив на позовну заяву подано не було, зустрічний позов не заявлено, будь-які інші документи до суду не направлено. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, позивач перебуває у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця». Відповідно до наказу АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» від 15 березня 2022 року позивача було допущено до роботи з 01 березня 2022 року та запроваджено з 01 березня 2022 року режим простою (а.с. 13). За період з 01 жовтня 2021 року по 30 листопада 2021 року нарахований дохід [PERSON] склав 39 996 грн. 39 коп., де 39 234 грн. 10 коп. - заробітна плата, 762 грн. 29 коп. - інші нарахування (а.с. 14). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 вересня 2022 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2022 року, яким наказ від 10 грудня 2021 року про відсторонення [PERSON] від роботи було скасовано, змінено в частині правового обґрунтування підстав задоволення позовних вимог (а.с. 15-19). Постановою Верховного Суду від 22 березня 2023 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2022 року у незміненій частині та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 вересня 2022 року залишено без змін (https://reyestr.court.gov.ua/Review/110208160). За положеннями ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» якщо буде встановлено, що на порушення ст. 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП України). Оскільки відсторонення [PERSON] від роботи супроводжувалося позбавленням її заробітної плати, суд приходить до висновку, що за час незаконного відсторонення за період з 10 грудня 2021 року до дня поновлення на роботі 01 березня 2022 року з відповідача на користь позивача слід стягнути середню заробітну плату, з урахуванням абз. 3 п. 2, абз. 1 п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Згідно з долученою до позову довідкою про доходи, заробітна плата за останні два відпрацьовані місяці до відсторонення [PERSON] , з урахуванням інших нарахувань, що входять до структури заробітної плати, склала 39 996 грн. 39 коп., де 39 234 грн. 10 коп. - заробітна плата, 762 грн. 29 коп. - інші нарахування. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становила 975 грн. 52 коп., виходячи із наступного розрахунку 39 996 грн. 39 коп. /41 робочий день за період з 01 жовтня 2021 року по 29 листопада 2021 року, оскільки з 30 листопада 2021 року по 09 грудня 2021 року позивач була на лікарняному. Згідно з абз. 2 п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховується допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Кількість робочих днів за період з 10 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року становить 53 дні (грудень 2021 року - 10 робочих днів, січень 2022 року - 22 робочих дні, лютий 2022 року - 20 робочих днів). З огляду на це, розмір середньої заробітної плати за цей період становить 51 702 грн. 56 коп. (975 грн. 52 коп. х 53 робочих дні = 51 702 грн. 56 коп.). Згідно з приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням того, що позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення з АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 50 444 грн. 10 коп., а судом справа розглядається у межах заявлених вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у заявленому позивачем розмірі, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу не є тотожним нарахованій, але не виплаченій заробітній платі працівникові, тому суд не може в даному випадку вийти за межі позовних вимог. Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за 53 робочі дні становить 50 444 грн. 10 коп. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10 000 гривень, суд виходить з наступного. Одним із способів захисту трудових прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст. 2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Також ч. 1 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд приходить до висновку, що позивач має право на відшкодування завданої їй моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку із відстороненням її від роботи та поновлення її порушених прав щодо оскарження і скасування наказу про її відсторонення. Визначаючи розмір заподіяної позивачеві моральної шкоди суд враховує те, що відсторонення позивача від роботи сталась з вини відповідача, що порушує її законні права та інтереси, а також враховує той факт, що з вини відповідача [PERSON] була позбавлена права на отримання грошової винагороди за виконану працю та у зв`язку з цим зазнала негативних емоцій та стресу, а також була змушена докласти додаткових зусиль для свого матеріального забезпечення. Враховуючи встановлені обставини, виходячи із засад розумності, справедливості та об`єктивності, суд вважає, що розмір завданої позивачеві моральної шкоди пред`явлений до стягнення є завищеним та нічим не доведеним, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню зі стягненням з відповідача на користь позивача 2 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, саме, судовий збір. Суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 861 грн. 05 коп. (52 444 грн. 10 коп. х 992 грн. 40 коп.: 60 444 грн. 10 коп. = 861 грн. 05 коп.). Таким чином, загальна сума, яку належить стягнути з АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» на користь [PERSON] , складає 53 305 грн. 15 коп. (52 444 грн. 10 коп. + 861 грн. 05 коп. = 53 305 грн. 15 коп.). На підставі викладеного,

Outcome: partial