Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-04 00:00:00

До Подільського районного суду м. Києва звернувся [PERSON] з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві, Київської міської прокуратури, Головного управління Національної поліції в місті Києві про відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та незаконного обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, в якому просив стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України в місті Києві відшкодування моральної шкоди в сумі 611000 грн., шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 17 липня 2014 року, на підставі рапорту о/у ВБНОН Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві Захленюка В.В. від 16.07.2014 про вчинення кримінального правопорушення, були внесені відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань і одночасно відносно позивача було розпочато кримінальне провадження № 12014100070004994 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 307 КК України. У подальшому, в межах кримінального провадження № 12014100070004994 було проведено досудове розслідування тa працівниками поліції було здійснено ряд слідчих дій: допити свідків, огляди місця події, контроль за вчиненням злочину у формі оперативної закупки, аудіо- відео контроль особи, обшук, виявлення речових доказів, зібрання документальних доказів. 19 вересня 2014 року старшим слідчим СВ Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві капітаном поліції Лисканичем Г.В. було повідомлено позивача про підозру у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України. 19 вересня 2014 року за місцем проживання позивача, слідчим СВ Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві Барановим А.С. без належних на те повноважень (ухвалою суду дозволено проводити обшук слідчому Лискачину Г.В.) проведено обшук, який тривав у період часу з 01 год. 10 хв. по 02 год. 40 хв. 19.09.2014. Окрім того, ніяким із учасників даної процесуальної дії, яка проводилась з 01 год. 10 хв. по 02 год. 40 хв. не заперечувалось, що позивач під час проведення вказаної слідчої дії перебував під контролем працівників правоохоронного органу, відповідно з цього часу був «затриманим» у визначенні ст. 209 КПК України. Більш того, факт затримання позивача після проведення третьої оперативної закупки підтверджується рапортом о/у ВБНОН Подільського РУ ГУ МВС Украни в м. Києві Царенка І.П. від 19.09.2014. 19 вересня 2014 року о 09 год. 05 хв. слідчим СВ Подільського РУ ГУ MC України в м. Києві лейтенантом міліції Барановим А.С. складено у порядку ст. 208 КПК України протокол про затримання позивача. 19 вересня 2014 року ухвалою слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 19.09.2014 позивачу обрано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту із застосування електронного засобу контролю строком на два місяці, тобто до 19 листопада 2014 року. Даний запобіжний захід судом не скасовувався та по його закінченню не продовжувався. 19 вересня 2014 року відносно позивача, який підозрювався у вчинені вище зазначених кримінальних правопорушень, був проведений допит. В процесі допиту позивач заперечував свою винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень та зазначав, що всі дії які йому інкримінуються штучно створені правоохоронними органами. 22 вересня 2014 року старшим слідчим СВ Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві капітаном поліції Лисканичем Г.В. було повідомлено позивача про підозру у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України. 25 вересня 2014 року старшим слідчим СВ Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві капітаном поліції Лисканичем Г.В. було повідомлено позивача про підозру у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України. 16 грудня 2014 року до Подільського районного суду міста Києва від прокурора прокуратури Подільського району міста Києва - Хавіна В.О., надійшов обвинувальний акт y кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 12014100070004994, відносно позивача обвинуваченого y вчиненні злочинів, передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України. Судовий розгляд кримінальної справи відносно позивача тривав одинадцять місяців. В подальшому, 02 листопада 2015 року вироком Подільського районного суду міста Києва позивача визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України і йому призначено покарання: за ч. 1 ст. 307 КК України у виді чотирьох років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є у його власності; за ч. 2 ст. 307 КК України у виді шести років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є у його власності; за ч. 2 ст. 309 КК України у виді трьох років позбавлення волі. Відповідно до ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначено позивачу остаточне покарання у виді шести років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є у його власності. Зараховано у строк відбування покарання час перебування позивача під вартою 19 вересня 2014 року. За наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції по кримінальній справі № 758/14965/14-к, Київський апеляційний суд постановив ухвалу від 11.06.2021, якою задовольнив апеляційну скаргу позивача та його захисника Ткач Ю.М., вирок Подільського районного суду міста Києва від 02.11.2015 щодо позивача - скасовано та кримінальне провадження за обвинуваченням позивача за ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України - закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, а саме у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи і вичерпання можливості їх отримання. У подальшому, не погоджуючись із рішенням Київського апеляційного суду, прокурором Київської міської прокуратури Будковим В.С. подано касаційну скаргу, за результатами розгляду якої колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного суду винесено постанову від 19 липня 2022 року по справі № 758/14965/14-к, якою касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні у суді апеляційної інстанції, залишено без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 11 червня 2021 року щодо позивача - без зміни. Таким чином, за час незаконного перебування під слідством та судом позивач вважає, що був позбавлений можливості вільно реалізовувати свої права та звички, а саме: за місцем проживання позивача безпідставно проведений обшук (який рішенням Київського апеляційного суду від 11.06.2021 визнано недопустимим та таким який проведений із грубим порушенням норм КПК України), позивач безпідставно був затриманий та перебував під вартою протягом дня, щодо позивача безпідставно був обраний запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту строком на два місяці, останній не мав змоги працевлаштуватись на постійній роботі, безпідставно був обмежений у вільному пересуванні протягом майже восьми років судового процесу, був зобов`язаний неухильно з`являтись на допит до органів досудового розслідування, бути присутнім в обов`язковому порядку на усіх судових засіданнях, які проводились по кримінальній справі № 758/14965/14-к в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій. У зв`язку з незаконним розслідуванням кримінальної справи позивач втратив можливість працевлаштуватись роботу з гідною оплатою та постійний стабільний заробіток. Позивачу необхідно було виправдовувати себе та неодноразово пояснювати своїм друзям, знайомим, родичам, а також роботодавцям при працевлаштуванні, шо він не мав відношення до незаконного обігу наркотичних засобів та що кримінальна справа штучно створена працівниками правоохоронних органів, однак позивач відчував осуд з боку близьких родичів та сусідів. Тому незаконний обшук, незаконне затримання та незаконне притягнення до кримінальної відповідальності спричинило шкоду діловій репутації позивача, призвело до нервових хвилювань, стресу що призвело до погіршення загальною стану здоров`я позивача. Незаконне притягнення позивача до кримінальної відповідальності та проведення відносно нього досудового розслідування завдавало позивачу моральних переживань, змушувало нервувати, створювало дискомфорт, порушувало звичайний для нього уклад життя, призводило до порушення нормальних життєвих зв`язків для поновлення яких на даний час позивачу необхідно докласти значних зусиль. Оскільки за час перебування під слідством та судом позивач зазнав моральної шкоди, тому, відповідно до частини 5 статті 14 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», вважає, що він має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому незаконними діями органів, що здійснюють досудове розслідування та прокуратури, яку оцінює в 611000 грн. (з 19 вересня 2014 року (день повідомлення про підозру) до 19 липня 2022 року (день набрання законної сили Постанови колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного суду України від 19.07.2022, якою залишено без змін ухвалу Київського апеляційного суду від 11 червня 2021 року про закриття кримінального провадження за обвинуваченням позивача по кримінальній справі № 758/14965/14-к), тобто 94 повних місяців (6500 грн. х 94 місяців). Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 серпня 2022 року, головуючим суддею у справі визначено Головчака М.М. 23 серпня 2022 року ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві, Київської міської прокуратури, Головного управління Національної поліції в місті Києві про відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та незаконного обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень. Розгляд справи визначено проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 29 вересня 2022 року представником відповідача ГУ ДКСУ у м. Києві надано суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому зазначено про невизнання позовних вимог з огляду на наступне. Так, відповідачем в позовні заяві вказано Головне управління казначейства. При цьому, позовні вимоги стосуються відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду. Згідно з ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Так, ГУДКСУ жодних прав та інтересів позивача не порушувало, шкоди позивачу не завдавало, а тому, вважає, що не є належним відповідачем у справі. Крім того, вважає, що позивач не має права на відшкодування шкоди, оскільки вина органів, що здійснювали досудове розслідування не встановлена належним чином та не доведена незаконність його дій. Позивачем не надано доказі, якими б підтверджувався факт заподіяння йому моральних і фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідачів та вини останніх в її заподіянні. Крім того, вважає, що позивачем необґрунтовано завищено розмір моральної шкоди, яку він просить стягнути. А тому, вважає, що підстави для задоволення позову відсутні. 03 жовтня 2022 року представником відповідача Київської міської прокуратури надано суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому зазначено про невизнання позовних вимог з огляду на наступне. Так, відомості про кримінальне правопорушення внесені 17 липня 2014 року Подільським УП ГУНП у м. Києві до ЄРДР за № 12014100070004994 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 307 КК України. У подальшому до кримінального провадження № 12014100070004994 приєднано матеріали досудових розслідувань за фактами вчинення [PERSON] кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України. Здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні доручено групі прокурорів прокуратури Подільського району м. Києва, старшим якої визначено прокурора Хавіна В.О. За результатами досудового розслідування 19.09.2014 [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 1,2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України. [PERSON] обрано запобіжний захід у виді домашнього арешту з 19.09.2014 по 18.11.2014. Обвинувальний акт відносно [PERSON] 18.11.2014 направлено до Подільського районного суду м. Києва для розгляду по суті. Вироком Подільського районного суду м. Києва від 02.11.2015 позивача визнано винуватим та призначено покарання у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Ухвалою Київського апеляційного суду від 11.06.2021 кримінальне провадження відносно [PERSON] закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із невстановленістю достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати. У подальшому, не погоджуючись із рішенням Київського апеляційного суду, прокурором Київської міської прокуратури Будковим В.С. подано касаційну скаргу, за результатами розгляду якої колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного суду винесено постанову від 19.07.2022 по справі № 758/14965/14-к (провадження № 51-3876км21), якою касаційну скаргу прокурора, залишено без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 11.06.2021 - без зміни. У зв`язку з чим, позивач вважає, що він незаконно перебував під слідством і судом повних 94 місяці - з моменту початку незаконного переслідування до постановлення судового рішення судом касаційної інстанції, та просить стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 611000 грн. Так, відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За ч. ч. 2, 7 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю даних органів, встановлюється законом, а саме Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-BP). Отже, за положеннями Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і закриття кримінального провадження за невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливостей їх отримати дає громадянинові право на відшкодування моральної шкоди, але таку шкоду (її наявність) повинен довести належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України. Крім того, відповідно до п. 5 постанови ПВСУ від 31.03.1995 № 4, при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди, суд, зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. [PERSON] у позовній заяві зазначає, що протягом перебування під слідством і судом він зазнав значних переживань та страждань, які відобразились на його особистому житті та здоров`ї. Зокрема, упродовж часу перебування під слідством та судом позивач не мав змоги працевлаштуватись на постійній роботі, безпідставно був обмежений у вільному пересуванні протягом майже восьми років судового процесу, був зобов`язаний неухильно з`являтись на допит до органів досудового розслідування, бути присутнім в обов`язковому порядку на усіх судових засіданнях, які проводились по кримінальній справі № 758/14965/14-к в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій. У зв`язку з незаконним розслідуванням кримінальної справи, позивач втратив можливість працевлаштуватись на роботу з гідною оплатою та постійний стабільний заробіток. Натомість, вважає, що позивачем будь-яких документів на підтвердження доводів про неможливість працевлаштування пов`язаних із перебуванням позивача під слідством та судом не надано. У вказаному кримінальному провадженні до позивача був обраний запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком лише на два місяці, інші запобіжні заходи та заходи забезпечення кримінального провадження до [PERSON] органами досудового розслідування та прокуратури не застосовувались. Права і свободи позивача у вказаному кримінальному провадженні органами досудового розслідування та прокуратурою не обмежувались. При цьому доказів, як фізичного чи психічного впливу, що, за твердженнями позивача, призвело до вказаних негативних наслідків морального характеру, так і доказів на підтвердження самих фактів неможливості реалізації будь-яких звичок і бажань, порушень соціальних зв`язків, [PERSON] до суду не надано. Позивач не зазначає, як конкретно змінився спосіб його життя в період перебування під слідством і судом та яким чином він приклав додаткові зусилля для організації свого життя. Таким чином, позивачем не надано суду жодних доказів, на підставі яких можливо б було встановити факт (наявність або відсутність) заподіяння [PERSON] моральних страждань внаслідок незаконних дій відповідачів, а також доказів, які 6 підтверджували ступінь таких моральних страждань, наявність причинно-наслідкового зв`язку між незаконними діями та завданою шкодою. Обґрунтовуючи розмір спричиненої моральної шкоди, позивач зазначає, що він перебував під кримінальним переслідуванням у період з 19.09.2014 (дата вручення повідомлення про підозру) до 19.07.2022 (дата постанови Верховного суду у справі №758/14965/14-к), тобто повних 94 місяці та загальний розмір моральної шкоди, який підлягає [PERSON] до відшкодування, з урахуванням обставин, викладених у позові, становить 611000 грн. З викладеним відповідач не погоджується, оскільки, у ч. 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі спів мірному 3 мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, та з урахуванням вимог розумності і справедливості. Крім того, позивачем у позовній заяві неправильно визначено перебіг строку перебування позивача під слідством і судом, а саме 7 років 10 місяців. Так, у рішенні Конституційного Суду України N9-рп/99 від 27.10.1999 по справі № 1-15/99 вирішено питання щодо визначення моменту, з якого настає кримінальна відповідальність, та моменту, з якого особа вважається притягненою до кримінальної відповідальності (притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину). Таким чином, при визначенні періоду перебування позивача під слідством і судом слід враховувати положення п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України, згідно якого притягнення до кримінальної відповідальності стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. 19.09.2014 [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1,2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України. А тому, початком строку перебування позивача під слідством і судом слід вважати 19.09.2014. Згідно зі ст. 532 КК України, вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сила після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення. Оскільки ухвалою Київського апеляційного суду від 11.06.2021 вирок Подільського районного суду м. Києва від 02.11.2015 скасовано, та кримінальне провадження відносно [PERSON] закрито у зв`язку із недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, а тому судове рішення апеляційної інстанції відносно останнього набрало законної сили також 11.06.2021. Тому кінцем перебігу строку перебування позивача під слідством і судом слід вважати 11.06.2021. Таким чином, позивач перебував під слідством та судом 6 років 8 місяців і 23 дня (а не 7 роки 10 місяців, як зазначено у позові), а тому, вважає, що підстави для задоволення позову відсутні. 03 жовтня 2022 року представником відповідача Київської міської прокуратури надано суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому зазначено про невизнання позовних вимог з огляду на наступне. Так, належним відповідачем, відповідно до сталої судової практики, є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, а тому відповідачі є неналежними у даній справі. Крім того, позивачем для розрахунку моральної шкоди обрано період з дня повідомлення про підозру по день прийняття судом касаційної інстанції постанови. Однак, за час перебування особи саме під слідством кінцевим періодом розрахунку відшкодування шкоди є 2021 рік, відповідно до винесеної ухвали Київським апеляційним судом 11 червня 2021 року у справі № 758/14965/14-к, якою вирок Подільського районного суду м. Києва від 02 листопада 2015 року щодо позивача скасовано, кримінальне провадження закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КК України. А тому, вважає, що позивачем неправильно визначено період відшкодування шкоди, що призвело до неправильного проведення розрахунку суми компенсації моральної шкоди. А тому, вважає, що підстави для задоволення позову відсутні. 12 квітня 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у вказаній справі та призначено справу до розгляду по суті. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити, в обґрунтування вимог посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Додатково пояснив, що моральна шкоди полягає в моральних стражданнях через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, неможливості працевлаштування. Чи працював офіційно на момент притягнення до кримінальної відповідальності не пам`ятає, відповідних доказів надати суду не має можливості. Чи змінилось відношення оточуючих через притягнення до кримінальної відповідальності сказати не може, однак батьки дівчини забороняли зустрічатись із ним. Фізичних страждань він зазнав від лікування псоріазу, який прогресував внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності. Ліки він купував, але доказів надати не може. Суму моральної шкоди в розмірі 611000 грн. вважає справедливою. Розрахунки матеріальних збитків надати суду не має змоги. Доказів неможливості працевлаштування також надати не може. Представник відповідача Бойко М.А. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, надала пояснення аналогічно викладеним у відзиві на позовну заяву. Просила у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача Горелик Р.М. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, надала пояснення аналогічно викладеним у відзиві на позовну заяву. Просила у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача Глущенко О.М. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, надала пояснення аналогічно викладеним у відзиві на позовну заяву. Просила у задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення позивача та представників відповідачів, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За змістом ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Для наявності підстав для зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Згідно з пунктом 2 ч. 2ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (ч. ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України). Спеціальним законом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Відповідно до п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» виникає зокрема: у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, як це передбачено п. 2 ч. 1 ст. 2 вказаного Закону. У випадку незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян громадянинові відшкодовується зокрема моральна шкода (стаття 3 Закону). Відшкодування моральної шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету, як це передбачено ст. 4 вищевказаного Закону. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Вказана стаття також визначає, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (ч.ч. 1, 5, 6 ст. 4 Закону). Згідно зі статтею 13 Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, у разі закриття кримінального провадження, особа, права якої було порушено внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та незаконного застосування запобіжного заходу, незалежно від вини посадових осіб органів, якими була завдана шкода, має право на одноразове відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17 липня 2014 року старшим слідчим СВ Подільського РУ ГУМВС України в м. Києві Гусак О.А. на підставі рапорту о/у ВБНОН Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014100070004994 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 307 КК України. 19 вересня 2014 року [PERSON] було затримано як особу, підозрювану у вчиненні злочину, про що слідчим СВ Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві Барановим А.С. складено відповідний протокол. 19 вересня 2014 року старшим слідчим СВ Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві капітаном поліції Лисканичем Г.В. було повідомлено позивача про підозру у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України. 19 вересня 2014 року ухвалою слідчого судді Подільського районного суду м. Києва [PERSON] обрано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту з носінням електронного засобу контролю. Вироком Подільського районного суду м. Києва від 02 листопада 2015 [PERSON] визнано винуватим у вчинення злочинів, передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України, та йому призначено покарання : за ч. 1 ст. 307 КК України у виді чотирьох років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 307 КК України у виді шести років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є у його власності; за ч. 2 ст. 309 КК України у виді трьох років позбавлення волі. Відповідно до ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначено [PERSON] остаточне покарання у виді шести років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є у його власності. Зараховано у строк відбування покарання час перебування позивача під вартою 19 вересня 2014 року. За наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції по кримінальній справі № 758/14965/14-к, Київський апеляційний суд постановив ухвалу від 11.06.2021, якою задовольнив апеляційну скаргу позивача та його захисника Ткач Ю.М., вирок Подільського районного суду міста Києва від 02.11.2015 щодо позивача - скасовано та кримінальне провадження за обвинуваченням позивача за ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України - закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, а саме у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи і вичерпання можливості їх отримання. У подальшому, не погоджуючись із рішенням Київського апеляційного суду, прокурором Київської міської прокуратури Будковим В.С. подано касаційну скаргу, за результатами розгляду якої колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного суду винесено постанову від 19 липня 2022 року по справі № 758/14965/14-к, якою касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні у суді апеляційної інстанції, залишено без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 11 червня 2021 року щодо позивача - без зміни. Таким чином, період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи з моменту вручення особі письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання остаточного рішення суду у справі законної сили. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.08.2020 у справі № 607/10144/18. Враховуючи зазначене, період під слідством та судом [PERSON] має бути обрахований з моменту вручення останньому повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень і до дати винесення ухвали Київським апеляційним судом, яким скасовано вирок Подільського районного суду м. Києва, тобто з 19 вересня 2014 року по 11 червня 2021 року. Період перебування позивача під слідством та судом становить 80 місяців 23 дні. Звертаючись із даним позовом до суду, позивач просить стягнути на його користь в порядку відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу дізнання, досудового розслідування, прокуратури і суду 611000 грн. В частині першій статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України, учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Відповідно до статті 51 ЦПК України, чинної на час ухвалення рішення, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам необхідно виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Отже, належним відповідачем у цій справі є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди). Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), від 27.11.2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження 14-515цс19), у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.03.2019 року у справі № 629/795/19, від 18.12.2019 року у справі № 340/451/18, від 26.02.2020 року у справі № 366/2026/18, 01.07.2020 року у справі № 591/5911/17, від 23.09.2020 року у справі № 626/608/18, від 07.10.2020 року у справі № 646/1806/18, від 28.10.2020 року у справі №610/3221/19. Однак в даній справі відповідачами є Київська міська прокуратура, Головне управління Національної поліції в місті Києві, та Головне управління Державної казначейської служби України в місті Києві, яке відповідно до законодавства є органом, який здійснює лише списання коштів з державного бюджету. При цьому суд зауважує, що позивачем заявлено вимогу, в якій він просить стягнути з Державного бюджету України 116000 грн. завданої йому незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури моральної шкоди, а не з держави України. Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Згідно з пунктом 4 частини другої статті 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше. Під час підготовчого судового засідання, а також в ході розгляду справи по суті суд з`ясовував у сторони позивача питання суб`єктного складу, однак клопотань про залучення до участі в справі належного відповідача не було заявлено, як і не було уточнено зміст позовних вимог. Крім того, під час розгляду справи по суті, враховуючи письмові пояснення представника відповідача Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві та пояснення дані в судовому засіданні про те, що Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем, суд повторно з`ясовував позицію з цього приводу сторони позивача, однак останні суду клопотань щодо зміни суб`єктного складу не заявляли і на їх думку зміст позовних вимог ними викладено правильно. Представники відповідачів Київської міської прокуратури, Головного управління Національної поліції в місті Києві також зауважували на тому, що вони не є розпорядниками бюджетних коштів та є неналежними відповідачами у справі. В силу ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна особа несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому залучається до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. А тому, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] до Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві, Київської міської прокуратури, Головного управління Національної поліції в місті Києві про відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та незаконного обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки під час розгляду справи суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, то судові витрати позивача по сплаті у даній справі не підлягають стягненню з відповідачів.

Outcome: dismissed