Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

01.12.2021 року позивач [PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду м.\~Києва про стягнення боргу з [PERSON] . Ухвалою Солом`янського районного суду м.\~Києва від 27 січня 2022 року справу №760/32867/21, провадження №2/760/800/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики було постановлено передати на розгляд до Ковпаківського районного суду м.\~Суми, місцезнаходження якого за адресою: 40009, м. Суми, вул.\~Першотравнева, буд. 12, за підсудністю. Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 жовтня 2022 року прийняно до розгляду позовну заяву [PERSON] (адреса: [ADDRESS] ) до [PERSON] (адреса: [ADDRESS] ) про стягнення заборгованості. Ухвалою суду від 17 жовтня 2022 року вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 жовтня 2022 року виправлено описку в ухвалі Ковпаківського районного суду м. Суми від 17.10.2022 року про забезпечення позову по справі № 760/32867/21 (провадження № 2/592/1776/22) за позовом\~\~ [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, правильно зазначивши в ухвалі суду РНОКПП [PERSON] РНОКПП: [NUMBER] . Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 жовтня 2022 року заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову задоволено. Судом визначено вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення\~арешту на майно, грошові кошти, активи [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , адреса місця проживання: [ADDRESS] ; адреса місця проживання: [ADDRESS] ), а також заборонити [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , адреса місця проживання: [ADDRESS] ; адреса місця проживання: [ADDRESS] ) вчиняти будь-які дії стосовно власного майна, грошових коштів та активів на загальну суму 2\~800\~870,00 (два мільйони вісімсот тисяч вісімсот сімдесят) гривень 00 коп., які відповідають вартості позовних вимог [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ) та підлягають стягненню на виконання рішення суду про стягнення заборгованості за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] . Примірник ухвали про забезпечення позову одночасно з направленням заявнику направити для негайного виконання всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати, а також відповідним державним та іншим органам для вжиття відповідних заходів. На адресу суду надійшла інформація про виконання ухвали суду від Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерство юстиції\~із записом державного виконавця Балаба Л.О. від 08.11.2022 про те, що «ухвалу про забезпечення позову виконано фактично, накладено арешт/заборони на майно боржника та грошові кошти з відповідним внесенням запитів до Державних реєстрів 09.11.2022 за статтею 39 Закону України «Про виконавче провадження»». Відповідно до частини 4 статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1)\~відповідач належним\~чином повідомлений\~про дату,\~час і\~місце судового\~засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин. Відповідач належним чином повідомлявся про призначені судові засідання, до суду не надавав відзив на позов, також не направляв суду доказів про поважні причини не прибуття до суду, у зв`язку з чим судом розглядається цивільна справа за поовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за наявними в справі матеріалами. В своєму позові позивач [PERSON] до відповідача [PERSON] про стягнення боргу в сумі 2\~800\~870,00 грн., зазначив про те, що 20.04.2021 [PERSON] надав в борг своєму знайомому [PERSON] під розписку 100\~000,00\~дол.\~США (сто\~тисяч дол.\~США),\~що в\~еквіваленті офіційного\~курсу долару\~США Національного\~банку України\~на день\~надання позички\~становило 2\~800\~870,00\~грн.\~ В матеріалах справи знаходиться розписка, яка була додана до позову, яка власноруч написана відповідачем [PERSON] . Розпискою відповідач підтвердив факт отримання зазначеної суми коштів та зобов`язувався повернути позичені гроші в строк до 23.08.2021 року. В позові зазначено про те, що позивач погодився надати своєму знайомому в борг кошти, оскільки між позивачем та відповідачем були приятельські відносини. Кошти відповідач попросив в борг на чітко визначений в розписці час. Так, відповідач у розписці зазначив, що зобов`язується повернути кошти позивачу у сумі 100\~000, 00 дол. США 23.08.2021 року. Позивач зазначив, що відповідач зазначені кошти йому не повернув в зазначений строк, також не повернув взагалі. На вимогу позивача повернути кошти відповідач не відреагував, також не обіцяв повернути кошти пізніше у інший строк. Тому, оскільки відповідач в добровільному порядку борг не повернув, позивач звернувся до суду про стягнення з відповідача боргу. В матеріалах справи наявна заява про збільшення позовних вимог, подана представником позивача адвокатом Поліщук М.І., датована 15.05.2023. Так, заявою про збільшення позовних вимог від 15.05.2023 позивач зазначив, що станом на 15.05.2023 року заборгованість за розпискою становить 7\~371\~767,99 грн., в тому числі: сума основного боргу - 3\~656\~860,00 грн., що є еквівалентом суми 100\~000,00 доларів США, виходячи із встановленого НБУ курсу станом на 14.06.2022 року 1 долару США по курсу Національного банку України на день винесення рішення суду = 36,5686 грн.; інфляційні витрати в розмірі\~1\~282\~144,31 грн., пеня в розмірі 2 244\~310,16 грн., 3 % річних від простроченої суми в розмірі 188\~453,52 грн. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Так, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Таким чином, позивачем дотримано вимоги статті 208 ЦК України у зв`язку з наданням в борг суми, яка перевищує двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (тобто перевищує 340,00 грн.) уклав з відповідачем письмовий правочин про надання коштів в борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки, суд для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування ст. ст.\~1046,\~1047 ЦК України\~повинен виявити справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа. Саме такий правовий висновок про застосування ст. ст.\~1046,\~1047 ЦК України\~міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, які згідно зі ст. 360-7\~ЦПК України\~є обов`язковими для всіх судів України. Статтею 525 ЦК України\~передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою\~статті 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статті\~526,\~527,\~530 ЦК України\~передбачають, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином та в установлений термін. Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилами частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частина 1 статті 546 ЦК України визначає, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Відповідно до частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Частиною 2 статті 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Згідно з частиною 3 статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Статтею 610 ЦК України\~визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Тож, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Особа, яка має боргову розписку, в якій немає даних про позикодавця, вважається позикодавцем при відсутності належних і допустимих доказів, визначених частиною другою\~статті 76 ЦПК України, що спростовують зміст боргового документа, або є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє (рішення правоохоронних органів тощо). Зазначене узгоджується із правовим висновком\~Верховного Суду, викладеним у постанові від\~27 травня 2020 року у справі № 583/97/19, провадження, № 61-13172св19. Відповідно до\~ст. 623 ЦК України\~боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Статтею 1046 ЦК України\~передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, відповідно до ч. 1\~ст. 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно з частиною 1\~ст. 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк в та в порядку, що встановлений договором. Як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст. ст.\~1046,\~1047 ЦК України\~договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». Підстав відступити від цього правового висновку Верховним Судом не встановлено. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження № 61-8792св18. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15. Так, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові\~ від 11 листопада 2015 року у справі\~№ 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Така ж позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі\~№ 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі\~№524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі\~№ 604/1038/16\~(ЄДРСРУ № 84229784). Окрім цього, постанова судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі\~№6-63цс13\~наголошує, що „згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2021 в справі №128/891/20-ц зазначено мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права. Так, ВС зазначає, що відповідно до частини першої\~статті 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Питання проведення\~розрахунків з\~використанням іноземної\~валюти визначено частиною 3 статті 533 ЦК України, відповідно до якої передбачено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до частини 2 статті 192\~ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною 2 статті 524 ЦК\~України визначено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини 1 статті 533 ЦК України передбачається, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Частиною 2 статті 533 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривні за офіційним курсом НБУ. Правовою позицією\~Верховного Суду\~України,\~викладеною у\~постанові по\~справі №\~6-284цс17\~від 01\~березня 2017\~р.\~визначено,\~що стягнення боргу в іноземній валюті проводиться за курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Судом встановлено, що відповідно до розписки позивач передав відповідачу кошти у розмірі 100 000,00\~дол. США, що еквівалентно 3\~656\~860,00\~ грн. по курсу НБУ на день прийняття судом рішення, то до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 533 ЦК України. Питання стягнення штрафних санкцій передбачені у частині першій статті 1050 ЦК України, якою встановлено, що у разі несвоєчасного повернення позичальником суми позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування три проценти\~річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Відповідно до ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Норми частини 2 статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Щодо вирішення позовних вимог про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, суд керується таким. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника таких, що ґрунтуються на законі, невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). У постанові №6-37цс15 від 16.12.2015 Верховний суд України виклав обов`язковий до застосування висновок щодо правомірності стягнення відсотків після оплати боргу. У випадку, коли позичальник своєчасно не повертає борг, то згідно ст. 625 ЦК України він мусить сплатити суму боргу, а також інфляційні втрати та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором. З цього випливає, що позикодавець має право в судовому порядку вимагати повернення всіх сум за договором позики, у зв`язку з порушенням умов договору та пред`явлення таких вимог щодо стягнення штрафних санкцій є наслідком невиконання або неналежного виконання боржником своїх договірних зобов`язань. Також позикодавець має право отримати відсотки від суми позики відповідно до статті 1048 ЦК, які нараховуються за період від дня отримання коштів позичальником до дня фактичного повернення позики, якщо інше не встановлено укладеним між сторонами договором. Тобто, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики позикодавець має право вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно зі статтею 625 ЦК та відсотків відповідно до статті 1048 ЦК. Окрім цього, у разі невиконання зобов`язання стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року\~№ 464/3790/16-ц, в якій зазначено, що 3% річних, передбачені статтею 625 ЦК України,\~можуть бути визначені у доларах США\~та нараховуються виходячи з простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті. Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», розмір пені, передбачений у статті 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. При цьому, статтею 4 зазначеного Закону встановлено, що розмір пені не повинен перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалась пеня. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №\~373/2054/16-ц зазначено, що підстави для відступу від правового висновку, викладеного у\~постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, у якій зазначено, що,\~незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання, є національна валюта України - гривня. Відтак у національній валюті України підлягають стягненню й інші складові грошового зобов`язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №\~3477-VI «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику ЄСПЛ як джерело права. Так, згідно з положеннями\~статті 9 Конституції України\~та\~статтями 17, частиною п`ятою\~статті 19 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень\~Європейської конвенції з прав людини\~та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Окрім того, статтею 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Принцип верховенства права сформувався як інструмент протидії свавіллю держави, що виявляється в діях її органів як у цілому, так і окремих із них. Верховенство права - це розуміння того, що верховна влада, держава та її посадові особи мають обмежуватися законом. Згідно зі\~ст.\~10\~ЦПК України\~передбачено,\~що суд при\~розгляді справи\~керується принципом\~верховенства права.\~Суд розглядає\~справи відповідно\~до\~Конституції України,\~законів України,\~міжнародних договорів,\~згода на\~обов`язковість яких\~надана Верховною\~Радою України. Суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейська комісія «За демократію через право» (Венеційська комісія) в доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25- 26 березня 2011 року) відзначила, що верховенства права, що включає такі критерії: законність, включаючи прозорий, підзвітний та демократичний процес введення в дію приписів права; юридична визначеність; заборона свавілля; доступ до правосуддя, представленого незалежними та безсторонніми судами, включно з тими, що здійснюють судовий нагляд за адміністративною діяльністю; дотримання прав людини; заборона дискримінації та рівність перед законом. У рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» від 23.09.1998 року Європейський Суд наголосив, що національне право має відповідати поняттю «законність», визначеному Конвенцією, яка вимагає, щоб усе право - писане чи неписане - було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, у разі потреби - з належною консультацією, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити така дія. У пунктах 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 р., Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності (cf., Presses Compania Naviera S.A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 p., серія A, № 332, с. 21, п. 31). Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стретч проти Сполучного Королівства (Stretch - United Kingdom, №44277/98, рішення від 24 квітня 2003 р.). Питання стягнення витрат на професійну правничу допомогу визначені ст.ст. 133, 137 ЦПК України. З метою забезпечення реалізації закріплених прав і свобод людини і громадянина Конституція України встановлює відповідні правові гарантії. Зокрема, в частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. Право на правову допомогу - це гарантована Конституцією України можливість фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги. Тлумачення зазначеної норми яскраво висвітлено у Рішеннях Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року\~№ 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року\~№ 23-рп/2009, від 11 липня 2013 року\~№ 6-рп/2013, від 20 січня 2016 року\~№ 1-в/2016. Частиною 3\~статті 133\~ЦПК України\~зазначено,\~що до\~витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи,\~належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частиною 1 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до частини 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 3 статті 137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини 1, 2 статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»: гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту; порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Частиною 3 статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Пунктом 3.2\~рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. Відповідно до постанови ВС України у справі №280/2635/20 у пунктах 25, 26, 27 висловлено чітку позицію суду щодо належності відшкодування правничої допомоги. Аналогічна думка ВС України у справі № 686/5064/20 вказана у пунктах 37, 38, 39, 40 постанови. У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №\~522/17845/15-ц йдеться про те, що домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин між якими і може розглядатися питання щодо обов`язковості такого зобов`язання. У контексті вирішення судом питання про розподіл судових витрат суд повинен оцінювати розумність витрат, їх співмірність із ціною позову, складністю справи та її значенням для позивача. Велика Палата ВС України у справі у постанові по справі № 755/9215/15-ц від 19.02.2020 зазначає: при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. До позову надано Договір про надання правової (правничої) допомоги від 27.10.2021 №156/5/21, укладений позивачем з Адвокатським об`єднанням «ВЗ та партнери» та Додаток №2 до договору Попереднього розрахунку витрат на правничу допомогу становить 7000,00 (сім тисяч гривень). Факт сплати коштів на правничу допомогу підтверджується квитанцією про перерахування коштів на рахунок Адвокатського об`єднання. Відповідно до Акту про надані послуги з правничої допомоги №2, підписаного між Позивачем та Адвокатським об`єднанням правнича допомога надана в повному обсязі в сумі 7000,00 грн. Судом встановлено, що до позову додано докази розміру витрат на правничу допомогу адвоката, надано детальний опис наданих послуг, виконаних адвокатом. Таким чином, з відповідача підлягають стягненню кошти як витрати на професійну правничу допомогу, витрачені позивачем для захисту своїх прав в судовому порядку в сумі 7000,00 грн. Що стосується\~вимоги позивача\~про стягнення\~з\~\~ [PERSON] \~на його користь судового збору за подання позову в розмірі 454,00 грн. та судового збору за подання до суду позовної заяви в розмірі 13\~420,00 грн., суд дійшов висновку про те, що дані вимоги підлягають задоволенню, оскільки згідно вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 13\~420,00 грн. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу задовольнити повністю. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved