Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-13 00:00:00

24.03.2023 року до Чернігівського районного суду Чернігівської області надійшла позовна заява від [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк», в якій позивач просить визнати списання АТ КБ «ПриватБанк» коштів з рахунку позивача незаконним та зобов`язати відповідача повернути привласнені кошти на рахунок [PERSON] мотивуючи свої вимоги тим, 17.01.2023 року позивач вніс на свій картковий рахунок кошти, в сумі 200,00 грн, проте невдовзі кошти списались внаслідок заборгованості за договором про надання банківський послуг, від 05.09.2014 року, яка складає більше 7 000,00 грн. Позивач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою підтвердження відсутності заборгованості перед банком, з підтверджуючими документами, на що відповідач відповів, що з усім розбереться. 02.02.2023 року позивач повторно, думаючи що проблему вирішено, вніс на свій картковий рахунок кошти, в розмірі 500,00 грн, проте гроші знову були списані автоматично, з чого слідує, що [PERSON] вимушений звернутися з даним позовом до суду задля захисту свої прав. Ухвалою судді, від 11.04.2023 року, позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. У відзиві на позовну заяву , який надійшов до суду 12.05.2023 року, АТ КБ «Приватбанк» зазначає про свою незгоду з позовними вимогами [PERSON] . Відповідач звертає увагу на те, що позивачем не надано доказів порушення його прав та інтересів з боку АТ КБ «ПриватБанк», а відсутність таких порушень не породжує для позивача права на захист в обраний спосіб та з вказаних у позові підстав, тому заявлені позивачем вимоги до АТ КБ «ПриватБанк» не підлягають задоволенню. Крім того, позовні вимоги [PERSON] не відповідають способам захисту визначеним ч. 2 ст. 16 ЦК України. Щодо відшкодування витрат на правову допомогу, то АТ КБ «ПриватБанк» заперечує проти відшкодування, а також просить суд врахувати, що позивач не надає фактичного розрахунку здійснених витрат на правову допомогу, не вказує, які саме види правової допомоги надавалися позивачу, не надає доказів понесення ним таких витрат, що виключає можливість їх відшкодування /а.с.28-37/. У відповіді на відзив, який надійшов до суду 18.05.2023 року, [PERSON] зазначив про свою незгоду з аргументами викладеними у відзиві АТ КБ «ПриватБанку». Позивач зауважує, що відповідачем було незаконно привласнено кошти, належні позивачу, що є порушенням права власності [PERSON] на грошові кошти в частині користування та розпорядження своєю власністю. Також, АТ КБ «ПриватБанк» не згадує сам факт списання коштів із рахунку позивача та відповідно ніяк не пояснює ні правомірність списання коштів позивача на свою користь, ні їх незаконного відповідачем використання, тим самим існуючий факт незаконного списання коштів не заперечує. Стосовно відшкодування витрат на правову допомогу, то відповідач жодним чином не спростовує ні змістовні, ні числові значення витрат та відповідно не наводить належні, з його точки зору розмірі гонорару та належним порядком їх обчислення /а.с.38-41/. Сторони про проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) до суду не звернулись, а отже суд дослідив докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 05.09.2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № б/н, згідно якого банк надав позивачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. В порушення умов кредитного договору позивач кредит своєчасно не повернув, внаслідок чого утворився борг, який станом на 30.11.2020 року становив 10 501,20 грн, з яких: 7 445,93 грн - заборгованість за тілом кредиту; у тому числі 20,00 грн - заборгованість за поточним тілом кредиту; 7 425,93 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3 055,27 грн - заборгованість за простроченими відсотками. Оскільки позивачем кредитні зобов`язання були не виконані, відповідач звернувся до суду задля примусового стягнення. Відповідно до рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 02.04.2021 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково та з позивача на користь відповідача суд вирішив стягнути заборгованість в сумі 2 601,93 грн та судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 562,45 грн. Згідно з постановою про закінчення виконавчого провадження від 04.11.2021 року виконавче провадження з примусового виконання вищезазначеного рішення суду закінчено у зв`язку з його виконанням /а.с.13/. 17.01.2023 року позивач вніс на свій картковий рахунок № [NUMBER] ( [NUMBER] ) кошти у сумі 200,00 грн, але ті були списанні 19.01.2023 з поміткою «Автоматичне погашення заборгованості». 02.02.2023 року позивач знову вніс на картку кошти в розмірі 500,00 грн, але гроші з картки знову були списані в цей же день /а.с.7-9,42/. Згідно з ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Щодо зауважень відповідача, що позивачем обрано неналежний спосіб захситу своїх прав, то суд зауважаує, що зі змісту ст.16 Цивільного кодексу України вибір способу захисту цивільних прав відповідно до залежить від волевиявлення особи, яка звертається за таким захистом. Формулювання позовних вимог у даному випадку не суперечить ст.16 ЦК України та в їх задоволенні з цих підстав суд не може відмовити. Відповідачем також не надано жодних доказів правомірності списання коштів з рахунку позивача, а тому слід дійти висновку про безпідставність такого списання. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Враховуючи, що позивачем надано заяву про розподіл витрат на правову допомогу, в якій зазначено, що докази таких витрат будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, то відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України це питання на даний час не вирішується. За таких підстав, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1073,60 грн судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved