Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-02 00:00:00

20.09.2017 Міністерство оборони України та Київське квартирно-експлуатаційне управління звернулося до Дарницького районного суду міста Києва з позовною заявою (вих. № 303/25-4825 від 15.09.2017) про визнання недійсним Свідоцтва про право власності серії та номеру: б/н (серія, номер бланка [NUMBER] ) виданого 29.12.2004, видавник: Виконавчий комітет Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), та скасування рішення державного реєстратора Філії комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» міста Києва Бондаренко Ангеліни Вікторівни індексний номер: 34230214 від 13.03.2017 15:12:09 про державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна, а саме: нежитлову будівлю [ADDRESS] , загальною площею 2673, 3 кв. м. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 05.12.2017 у складі головуючого судді Даниленка В.В. було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі № 753/17436/17. Окрім вказаного, 08.04.2020 Міністерство оборони України та Київське квартирно-експлуатаційне управління звернулося до Дарницького районного суду міста Києва з позовною заявою (вих. № 517/1758 від 06.04.2020) про витребування у [PERSON] (дата народження [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] ) на користь держави в особі Міністерства оборони України нежитлове приміщення - групу нежитлових приміщень 2-го та мансардного поверху № 3, № 4 в літ. «А» нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] загальною площею 868,3 кв. м. реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1313402380000; витребування у [PERSON] (дата народження [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] ) на користь держави в особі Міністерства оборони України нежитлове приміщення - групу нежитлових приміщень 1-го та 2-го поверху № 5, № 6 в літ. «А» нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] загальною площею 963,4 кв. м. реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1313392180000; витребування у[PERSON] (дата народження [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] ) на користь держави в особі Міністерства оборони України нежитлове приміщення - групу нежитлових приміщень 1-го поверху № 1, № 2 в літ. «А», нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] загальною площею 841,6 кв. м. реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1313380480000. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва у справі № 753/6109/20 від 17.04.2020 у складі головуючого судді Заставенко М.О.було задоволено клопотання Міністерства оборони України та Київського квартирно-експлуатаційного управління про забезпечення позову шляхом: - накладення арешту на нежитлове приміщення - групу нежитлових приміщень 2-го та мансардного поверху № 3, № 4 в літ. «А» нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] загальною площею 868,3 кв. м. реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1313402380000, що зареєстровано на праві власності за [PERSON] ; - накладення арешту на нежитлове приміщення - групу нежитлових приміщень 1-го поверху № 1, № 2 в літ. «А», нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] загальною площею 841,6 кв. м. реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1313380480000, що зареєстровано на праві власності за [PERSON] ; - накладення арешту на нежитлове приміщення - групу нежитлових приміщень 1-го та 2-го поверху № 5, № 6 в літ. «А» нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] загальною площею 963,4 кв. м. реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1313392180000, що зареєстровано на праві власності за [PERSON] . Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 13.07.2020 було прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 753/6109/20 про витребування майна із чужого незаконного володіння [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в порядку загального позовного провадження. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 08.09.2020цивільну справу № 753/6109/20 про витребування майна з чужого незаконного володіння [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] об`єднано в одне провадження з цивільною справою № 753/17436/17 за позовом Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління до [PERSON] , Комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» міста Києва, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Київської міської ради, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, присвоївши їм єдиний реєстраційний номер справи № 753/17436/17 провадження № 2/753/502/20 та передано судді, у якого перебувала цивільна справа № 753/17436/17. 09.09.2020 відбувся повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями та для розгляду справи системою визначено суддю Колесник О.М. Позовні вимоги обґрунтовані порушенням прав Міністерства оборони України, як органу, уповноваженого законом здійснювати функції управління спірним у справі об`єктом нерухомого військового майна, а саме: будівлею № 11 по генплану - « Клуб » в/м [ADDRESS] , що перебуває на бухгалтерському обліку у Київському квартирно-експлуатаційному управлінні. Незважаючи на те, що спірне у справі майно має статус нерухомого військового майна, що в силу Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» може використовуватись виключно за цільовим та функціональним призначенням, внаслідок незаконних дій [PERSON] та державного реєстратора Філії комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» будівля військового містечка [ADDRESS] вибула з володіння держави в особі Міністерства оборони України не з її волі і власник немає можливості здійснювати фактичне володіння майном, яке незаконно в подальшому відчужене на користь відповідачів, з якими позивач не перебуває у зобов`язальних правовідносинах, що є підставою для заявлення віндикаційного позову. У судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовних заявах та додаткових письмових поясненнях. Комунальне підприємство Київської обласної ради «Готово» надало відзив проти позову, в якому просить відмовити в задоволенні позову, вказуючи на те, що останнім було прийнято законодавчо вірне та виважене рішення про реєстрацію права власності зважаючи на положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Комунальне підприємство Київської обласної ради «Готово» у судове засідання не з`явилося, просило розгляд справи здійснювати за його відсутності. Представником відповідача [PERSON] , - адвокатом Яковлєвою В.М. було подано заяви по суті у справі № 753/17436/17, однак у зв`язку з поданням такої заяви поза межами строку встановленого судом для її подання, остання залишена судом без розгляду. Представником відповідача [PERSON] , - адвокатом Яковлєвою В.М. також подано письмові пояснення у справі № 753/17436/17, в яких просить відмовити у задоволенні позову, вказуючи на наступні обставини (узагальнено): оскаржуване свідоцтво видане на підставі рішення Київської міської ради VIII сесії IV скликання від 18.11.2004 за №738/2196, тому для визнання його недійсним має бути визнане скасовано рішення органу, на підставі якого було видано вказане свідоцтво; з метою реєстрації об`єкту правочину державним реєстратором (нотаріусом) перевірено всі необхідні для здійснення такого правочину документи; [PERSON] є добросовісним набувачем нерухомого майна. У судове засідання [PERSON] та її представник не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, ніяких заяв та клопотань від них до суду не надходило. У судовому засіданні третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів - Київська міська рада, підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, ніяких заяв та клопотань від них до суду не надходило. Суд, заслухавши представників позивачів, представника третьої особи, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дійшов до висновку, що позовні вимоги позивачів підлягають задоволенню з наступних підстав. Приписами ст. 1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» від 21.09.2006 № 185-V визначено, що управління об`єктами державної власності - це здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ними у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб. В силу положень Закону України «Про управління об`єктами державної власності» Кабінет Міністрів України має право делегувати свої повноваження з управління об`єктами державної власності суб`єктам, визначеним законом. Зі змісту ч. 1 ст. 5 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» вбачається, що Кабінет Міністрів України визначає об`єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об`єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб`єктам управління. Відповідно до Положення про Міністерство оборони України, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України» Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Таким чином, Законами України «Про управління об`єктами державної власності», «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», «Про оборону України», «Про Збройні Сили України» встановлено, що повноваження в частині управління військовим нерухомим майном здійснюється центральним органом виконавчої влади - Міністерством оборони України. Судом встановлено, що Київське квартирно-експлуатаційне управління є державною установою, яка створена Міністерством оборони України з метою здійснення квартирно-експлуатаційного забезпечення військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій, дислокованих у межах її відповідальності, у своїй діяльності керується наказами, директивами Міністра оборони України та іншими нормативними актами. Як пояснив позивач, Київське квартирно-експлуатаційне управління веде облік казармено-житлового фонду, комунальних споруд та земельних ділянок, що надані для розквартирування військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій у гарнізоні м. Києва, Переяслав-Хмельницькому, Бориспільському, Броварському, Васильківському, Гостомельському та Семиполківському гарнізонах, в порядку, визначеному керівними наказами Міністра оборони України. Відповідно до пунктів 2.1, 2.4 Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 03.07.2013 № 448 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 13.09.2013 за № 1590/24122, квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин здійснюється квартирно-експлуатаційними органами ЗС України. Згідно з пунктом 5.14 вказаного Положення фонди військових містечок та земельні ділянки, обліковуються у КЕВ. Таким чином, Київське квартирно-експлуатаційне управління є органом, на балансі якого перебуває військове майно та на який покладено відомчий контроль за його використанням. Представник позивачів пояснив, що відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинам, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, паливно-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно тощо. Згідно зі ст. ст. 3, 4 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» майно, з моменту надходження до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною, набуває статусу військового майна та обліковується у органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України. Відповідно до ст. 4 3акону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» зазначено, що військові частини ведуть облік закріпленого за ними майна в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України у порядку та на умовах, визначених Положенням про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах, що затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 04.08.2000 № 1225, а також керівних наказів Міністерства оборони України. Судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 09.08.1948 № 17-с за проектом Управління в справах архітектури міста Києва в користування 2-ї Квартирно-експлуатаційної частини району було відведено земельну ділянку для розміщення військових містечок № [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] та [NUMBER]. Як зазначають позивачі, Київське квартирно-експлуатаційне управління є правонаступником 2-ї Квартирно-експлуатаційної частини району. Представник позивачів пояснив, що в межах військового містечка [ADDRESS] розміщені будівлі та споруди, які перебувають у власності держави, уповноваженим органом управління якої є Міністерство оборони України, та були закріплені і використовувалися різними військовими частинами Збройних Сил, в тому числі спірна будівля № [NUMBER] (по генплану), яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Матеріалами справи підтверджено, що на виконання Директиви начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 12.04.1994 № 115/1/3440 та у відповідності до наказу начальника Центрального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України від 24.06.1994 № 162 Дарницькою квартирно-експлуатаційною частиною району було передано, а Квартирно-експлуатаційним управлінням м. Києва (правонаступником якої є Київське квартирно-експлуатаційне управління) - прийнято будівлі та споруди військового містечка № [NUMBER] у Дарницькому районі міста Києва згідно з описом та переліком, зазначеним в Додатку № 1 (в тому числі спірну будівлю № 11 (по генплану) - Клуб), про що складено Акт передачі будівель, споруд і територій військового містечка від 19.07.1994, та в подальшому - Акт приймання-передачі казармено-житлового фонду, комунальних споруд, обладнання, меблів, квартирного майна, справ та посад по Дарницькій квартирно-експлуатаційній частині району, затвердженого начальником Центрального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України від 12.10.1994. Окрім вказаного, судом досліджено наступні документи, надані позивачами на підтвердження належності спірної будівлі № 11 (по генплану) - « Клуб » до військового майна: копію Індивідуальної картки обліку будівлі № 11 в/м [NUMBER] (форма 400), відповідно до відомостей якої спірна у справі будівля облікована як «Клуб», була збудована у 1935 році та перебуває у власності держави, уповноваженим органом управління якої є Міністерство оборони України, Інвентаризаційної відомості казармено-житлового фонду Київського КЕУ (станом на 01.01.2012, 01.01.2016), відповідно до відомостей якої спірна у справі будівля облікована як « Клуб », була збудована у 1935 році спірна будівля інвентарний номер 11 обліковується як «Клуб», перебуває на території в/м № [NUMBER] . Представник позивачів наголосив, що будь-яке розпорядження уповноваженого органу про передачу державного майна до комунальної чи приватної власності - не приймалось. Вказана обставина не спростовувалась відповідачами та протилежного з боку відповідачів суду не доведено. Відповідно до Бухгалтерської довідки (вих. № 517/1416 від 16.03.2020), виданої за підписом начальника Київського квартирно-експлуатаційного управління та начальника Фінансово-економічного відділу Київського квартирно-експлуатаційного управління, скріпленої печаткою, будівля (по генплану) № 11 в/м [ADDRESS] перебуває на бухгалтерському обліку у Київському КЕУ. Балансова вартість будівлі складає 44 810,14 грн. Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо нерухомого майна, наданого Фондом державного майна України, будівля [ADDRESS] перебуває на території військового містечка [NUMBER] (по генплану № 11 будівля « Клубу »), перебуває у державній власності оборонного відомства, Міністерство оборони України по відношенню до зазначеної будівлі є суб`єктом, що здійснює управління державним майном, а Київське квартирно-експлуатаційне управління - балансоутримувачем вказаного державного майна оборонного відомства. Також на підтвердження обставин, які засвідчують факт законного відкритого володіння, користування та розпорядження Міністерством оборони України як уповноваженим органом управління від держави, Київським квартирно-експлуатаційним управлінням як балансоутримувачем, протягом тривалого часу спірною будівлею інв. № 11 військового містечка [ADDRESS] , яка є державною власністю, позивачами долучено та судом досліджено ряд документів (копії Переліків, Узагальненого переліку нерухомого військового майна, затверджених Міністерством оборони України, яке пропонувалось до передачі в оренду уповноваженими органами військового управління Збройних Сил України, та яке без заподіяння шкоди обороноздатності державі, бойовій та мобілізаційній готовності військ пропонується до передачі в оренду, в який було включено військове майно - нежитлові приміщення «Клуб КБ «Побєда» площею 2600 м. кв. за адресою: [ADDRESS] ; копій документів, які свідчать, що нежитлові приміщення спірної будівлі інв. № 11 військового містечка [ADDRESS] були предметом судового розгляду в Господарському суді міста Києва по справі № 910/20494/13, за результатами виконання якого вживались заходи з примусового виконання рішення суду через відділ державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві по поверненню частини спірної будівлі Київському квартирно-експлуатаційному управлінню, як балансоутримувачу та інші). На переконання суду, вказані відомості та документи додатково засвідчують факт відкритого володіння, користування та розпорядження Міністерством оборони України як уповноваженим органом управління від держави, та Київським квартирно-експлуатаційним управлінням як балансоутримувачем, протягом тривалого часу спірною будівлею інв. № 11 військового містечка [ADDRESS] , яка є державною власністю. Як свідчать обставини справи, відповідно до рішення державного реєстратора Філії комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» міста Києва Бондаренко Ангеліни Вікторівни індексний номер: 34230214 від 13.03.2017 15:12:09 було здійснено реєстрацію права приватної власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна, а саме: нежитлову будівлю [ADDRESS] , загальною площею 2673, 3 кв. м. В якості підстави виникнення права власності на вищевказаний об`єкт нерухомого майна, державним реєстратором зазначено свідоцтво про право власності серії та номеру: б/н (серія, номер бланка [NUMBER] ) виданий 29.12.2004, видавник: Виконавчий комітет Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація). Представник позивачів пояснив, що згідно зі ст. 6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті. Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України. Порядок відчуження військового майна визначається Кабінетом Міністрів України. Втім, як стверджує представник позивачів, Міністерство оборони України, яке відповідно до приписів ст. 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» є уповноваженим суб`єктом на управління військовим майном, не зверталось до Кабінету Міністрів України із пропозицією про відчуження спірного об`єкту нерухомості. Уповноваженим органом державної влади жодних рішень щодо реалізації нерухомого майна будівлі № 11 військового містечка [ADDRESS] - не приймалось. Судом досліджено наявну в матеріалах справи копію відповіді Департаменту комунальної власності міста Києва Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 062/02/07-4942 від 17.05.2017, відповідно до якої Департамент комунальної власності міста Києва Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомив та підтвердив, що останнім спірне свідоцтво про право власності серії та номеру: б/н (бланка [NUMBER] ) від 29.12.2004 на спірну будівлю не видавалося. Також відповідно до відповіді Департаменту комунальної власності міста Києва Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 062/11/13-5984 від 13.06.2017 судом встановлено, що Департаментом комунальної власності міста Києва Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не здійснювалось відчуження та приватизація спірної будівлі. Відповідно до відповіді Департаменту комунальної власності міста Києва Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 062/11/13-5984 від 13.06.2017 підтверджено, що спірна будівля до об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва ніколи не належала, а перебувала у державній власності. Вказані обставини були підтверджені в судовому засіданні представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Київської міської ради. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що Свідоцтво про право власності серії та номеру: б/н (серія, номер бланка [NUMBER] ) від 29.12.2004, видавник: Виконавчий комітет Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) - відповідним уповноваженим органом не видавалося, а отже таке свідоцтво не могло бути підставою для проведення державним реєстратором відповідних реєстраційних дій по реєстрації права власності на спірну будівлю за громадянином [PERSON] . Окрім вказаного, судом встановлено, що в якості підстави видачі свідоцтва вказано рішення Київської міської ради VIII сесії IV скликання від 18 листопада 2004 року за № 738/2196. Однак, відповідно до відповіді Державного архіву м. Києва до Державного архіву м. Києва на постійне державне зберігання передані у встановленому порядку за описами справи та згідно актів приймання-передавання справ документи - фонду № 1697 «Київська міська рада» за період з 1990 р. по 16.03.2006 рр. У переглянутій Державним архівом м. Києва справі зазначеного фонду, рішення Київської міської ради VIII сесії IV скликання від 18.11.2004 за № 738/2196 не виявлено. Будь-яких рішень Київської міської ради та відомостей про передачу нежитлової будівлі, яка розташована в [ADDRESS] , на праві приватної власності [PERSON] - також не виявлено. З урахуванням вказаного, суд не може покласти в основу рішення доводи представника відповідача [PERSON] щодо неможливості оскарження свідоцтва про право власності серії та номеру: б/н (серія, номер бланка [NUMBER] ) від 29.12.2004 без скасування рішення Київської міської ради VIII сесії IV скликання від 18 листопада 2004 року за № 738/2196, оскільки як встановлено судом вказане рішення Київської міської ради VIII сесії IV скликання від 18 листопада 2004 року за № 738/2196 не приймалося. Відповідно до наданих позивачами відомостей, судом встановлено, що 05.05.2017 по факту заволодіння державним майном в шахрайський спосіб та незаконної реєстрації за громадянином [PERSON] права власності на будівлю [ADDRESS] , Військовою прокуратурою Дарницького гарнізону перебуває в провадженні кримінальне правопорушення № 42017110340000050 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 Кримінального кодексу України («Шахрайство»). Також, 05.05.2017 по факту заволодіння державним майном зловживаючи довірою (шахрайство) та відчуження з державної у приватну власність військового майна - нежитлової будівлі по [ADDRESS] , що перебуває на бухгалтерському обліку Київського квартирно-експлуатаційного управління у складі військового містечка, - Військовою прокуратурою Дарницького гарнізону перебуває в провадженні кримінальне правопорушення № 42017110340000049 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 Кримінального кодексу України («Шахрайство»). Постановою про об`єднання матеріалів досудового розслідування від 05.05.2017 вищевказані матеріали досудових розслідувань кримінальних проваджень 42017110340000050 від 05.05.2017 та 42017110340000049 від 05.05.2017 було об`єднано в одне провадження з присвоєнням йому номеру 42017110340000049. 06.05.2017 вказане кримінальне провадження скеровано за підслідністю до Дарницького УП ГУНП в м. Києві. Крім того, 08.08.2017 СВ Дарницького УП ГУ НП в м. Києві розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні 12017100040008684 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України (за фактом підроблення Свідоцтва на право власності на нежитлове приміщення, що розташоване по [ADDRESS] ). Постановою про об`єднання матеріалів досудового розслідування від 25.09.2017 вищевказані матеріали досудових розслідувань кримінального провадження 12017100040008684 від 08.08.2021 та 42017110340000049 від 05.05.2017 було об`єднано в одне провадження з присвоєнням йому номеру 42017110340000049, досудове розслідування триває. Міністерство оборони України залучено у якості потерпілого у кримінальному провадженні № 42017110340000049. Представником позивачів додано до суду копію Протоколу допиту свідка від 20.03.2021, відповідно до якого старшим слідчим СВ Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції України у м. Києві капітаном поліції Ведяпіною Валентиною Олексіївною, розглянувши матеріали досудових розслідувань за № № 42017110340000049 від 05.05.2017, в присутності осіб, яким роз`яснені вимоги ч. 3 ст. 66 КПК України у приміщенні кабінету № 323 Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції України у м. Києві, з дотриманням вимог ст. 65, 66, 95, 104, 106, 223, 224 КПК України, допитано як свідка [PERSON] . Відповідно до змісту наданої копії Протоколу допиту свідка від 20.03.2021 судом встановлено, що по суті поставлених запитань [PERSON] в присутності та за участі його адвоката надав свідчення з приводу набуття права власності на нежитлове приміщення загальною площею 2 673,3 кв. м., що розташоване по [ADDRESS] , які зводились (узагальнено) до наступного: [PERSON] пояснив, що вказаного приміщення у його власності ніколи не було та свідоцтва про право власності на приміщення він ніколи не мав; у 2017 році знайомий на ім`я [PERSON] попросив допомогти в одній справі, а саме йому було потрібно тимчасово оформити на [PERSON] певне майно, на таку пропозицію [PERSON] погодився; для підписання документів [PERSON] поїхав до прозорого офісу, який знаходиться на станції метро «Печерська»; при подачі документів у приміщенні офісу [PERSON] діяв за вказівками вказаного знайомого, а саме: підійшов до реєстратора, віддав пакет документів та поставив декілька підписів на документах; в подальшому через певний період часу зустрівся із іншими чоловіками, яких було приблизно 4-5 осіб, біля станції метро «Майдан Незалежності», біля «Головпоштамту» та пішли до офісу нотаріуса, який знаходиться у тому районі, де [PERSON] надав нотаріусу свій паспорт та підписав певні документи, які саме не читав. Судом встановлено, що спірна будівля по [ADDRESS] стала об`єктом подальших неодноразових відчужень іншим приватним особам, а також змінено реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна у спосіб її поділу на три об`єкта нерухомого майна, що відповідає часткам 33/100, 31/100 та 36/100 відповідно. Так, відповідно до Договору купівлі-продажу 33/100 часток нежитлової будівлі від 27.07.2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 4333 від 27.07.2017, об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер: 1193984580000, [PERSON] здійснив відчуження 33/100 часток нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] загальною площею 868,3 кв. м. громадянину [PERSON] . За відповідною заявою щодо поділу об`єкта нерухомого майна та за результатами укладення вказаного Договору купівлі-продажу, приватним нотаріусом Некриловим К.Ю. було проведено реєстрацію права приватної власності за [PERSON] на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер: 1313402380000. В подальшому, відповідно до Договору купівлі-продажу від 02.08.2017, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мараєвою Я.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1661 від 27.07.2017, [PERSON] здійснив відчуження нежитлового приміщення - групи нежитлових приміщень 2-го та мансардного поверху № 3, № 4 в літ. «А» нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] загальною площею 868,3 кв. м. громадянці [PERSON] . Також, відповідно до Договору купівлі-продажу 36/100 часток нежитлової будівлі від 27.07.2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 4331 від 27.07.2017, об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер: 1193984580000, [PERSON] здійснив відчуження 36/100 часток нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] загальною площею 963,4 кв. м. громадянину [PERSON] . За відповідною заявою щодо поділу об`єкта нерухомого майна та за результатами укладення вказаного Договору купівлі-продажу, приватним нотаріусом Некриловим К.Ю. було проведено реєстрацію права приватної власності за [PERSON] на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер: 1313392180000. В подальшому, відповідно до Договору купівлі-продажу від 02.08.2017, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мараєвою Я.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1658 від 27.07.2017, [PERSON] здійснив відчуження нежитлового приміщення - групи нежитлових приміщень 1-го та 2-го поверху № 5, № 6 в літ. «А» нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] загальною площею 963,4 кв. м. громадянину [PERSON] . Окрім вказаного, відповідно до Договору купівлі-продажу 31/100 часток нежитлової будівлі від 27.07.2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 4332 від 27.07.2017, об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер: 1193984580000, [PERSON] здійснив відчуження 31/100 часток нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] загальною площею 841,6 кв. м. громадянину [PERSON] . За відповідною заявою щодо поділу об`єкта нерухомого майна та за результатами укладення вказаного Договору купівлі-продажу, приватним нотаріусом Некриловим К.Ю. було проведено реєстрацію права приватної власності за [PERSON] на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер: 1313380480000. В подальшому, відповідно до Договору купівлі-продажу від 29.07.2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісімовим К. С., зареєстрованого в реєстрі за № 713 від 29.07.2017, [PERSON] здійснив відчуження нежитлового приміщення - групи нежитлових приміщень 1-го поверху № 1, № 2 в літ. «А», нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] загальною площею 841,6 кв. м. громадянину [PERSON] . В свою чергу, відповідно до Договору купівлі-продажу від 21.11.2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2086 від 21.11.2017, [PERSON] здійснив відчуження нежитлового приміщення - групи нежитлових приміщень 1-го поверху № 1, № 2 в літ. «А», нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] загальноюплощею 841,6 кв. м. громадянці [PERSON] . Судом встановлено, що на бухгалтерському обліку в Київському квартирно-експлуатаційному управлінні перебуває будівля № 11 (Клуб) військового містечка [ADDRESS] , що станом згідно з облікових даних має наступні характеристики: загальна площа 2313,2 кв. м., 1935 року побудови, двоповерхова, цегляна, перекриття залізобетонні плити, покрівля шифер, обладнана опаленням, електрикою, водопостачанням. Втім, відповідно до рішення державного реєстратора Філії комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» міста Києва Бондаренко Ангеліни Вікторівни індексний номер: 34230214 від 13.03.2017 15:12:09 було здійснено реєстрацію права приватної власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна, а саме: нежитлову будівлю [ADDRESS] , загальною площею 2673, 3 кв. м. Об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер 1193984580000 нежитлова будівля [ADDRESS] загальною площею 2673, 3 кв. м. Різниця в загальній площі спірної будівлі за обліковими даними Київського квартирно-експлуатаційного управління, в тому числі за даними Технічного паспорту на спірну будівлю, виготовленого на замовлення Київського квартирно-експлуатаційного управління ФОП « [PERSON] » Інвентаризаційна справа № 1028 від 24.07.2017 (2313,2 кв. м.), та в загальній площі будівлі за відомостями реєстраційних справ 1313402380000, 1313392180000 та 1313380480000(2673, 3 кв. м.), що становить 361,1 кв. м. пояснюється наступним. Порівняльний аналіз Технічного паспорту на будівлю клубу по [ADDRESS] , виготовленого на замовлення Київського квартирно-експлуатаційного управління ФОП «[PERSON]» Інвентаризаційна справа № 1028 від 24.07.2017, та Технічних паспортів, виготовлених Міжрегіональним експертно-правовим центром Інвентаризаційна справа № 2017/1495 за наслідками поділу об`єкта нерухомого майна відповідно до Висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 28.07.2017 № 2017/452, що містяться в реєстраційних справах 1313402380000, 1313392180000 та 1313380480000, дає підстави стверджувати, що вказані Технічні паспорти стосуються однієї і тієї ж будівлі. Різниця в загальній площі спірної будівлі за обліковими даними Київського квартирно-експлуатаційного управління та за даними реєстраційних справ 1313402380000, 1313392180000 та 1313380480000 - пояснюється відомостями Технічного паспорту на групу нежитлових (вбудованих) приміщень 1-го та 2-го поверху № 5, № 6 в літ. «А» у нежитловій будівлі № 2, виготовленого Міжрегіональним експертно-правовим центром Інвентаризаційна справа № 2017/1495 від 28.07.2017, що є об`єктом нерухомого майна реєстраційний номер: 1313392180000 та міститься в складі реєстраційної справи 1313392180000. Так, за відомостями Технічного паспорту на групу нежитлових (вбудованих) приміщень 1-го та 2-го поверху № 5, № 6 в літ. «А» у нежитловій будівлі № 2, виготовленого Міжрегіональним експертно-правовим центром Інвентаризаційна справа № 2017/1495 від 28.07.2017 (далі - Технічний паспорт відповідача) - вбачається, що приміщення будівлі площею 360,4 кв. м. (за даними вказаного Технічного паспорту відповідача - номер приміщення 1-9 «хол»), що відповідає приміщенню № 13 «Основне» загальною площею 355, 9 кв. м. за даними Технічного паспорту на будівлю клубу по [ADDRESS] , виготовленого на замовлення Київського квартирно-експлуатаційного управління ФОП «[PERSON]» Інвентаризаційна справа № 1028 від 24.07.2017, було поділено на два поверхи шляхом встановлення самочинного перекриття - за даними Технічного паспорту відповідача номер приміщення 1-13 «Антресоль» площею 355,1 кв. м, що фактично створює нове приміщення площею 355,1 кв. м, чим і пояснюється різниця в загальній площі спірної будівлі за обліковими даними Київського квартирно-експлуатаційного управління та в загальній площі будівлі за відомостями реєстраційних справ 1313402380000, 1313392180000 та 1313380480000(2673, 3 кв. м.), що становить 361,1 кв. м. При цьому похибка в 6 кв. м. є допустимим відхиленням при проведенні відповідних вимірів. Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації, та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004 (з відповідними змінами та доповненнями). Відповідно до ст. 2 вказаного Закону, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто, набуття права власності на нерухоме майно - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права на таке майно. Судом встановлено, що з урахуванням імперативних норм та положень законодавства, що регламентує порядок набуття права власності, [PERSON] не набував таке право на спірну будівлю оборонного відомства та Свідоцтво про право власності на будівлю у встановленому порядку йому не видавалося. Вказане свідчить, що державному реєстратору не було надано належних та допустимих доказів дотримання передбачених законом підстав та умов, що свідчили би про набуття такого права у встановленому порядку. Державний реєстратор в силу вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не повинен був обмежуватись формальними підставами для прийняття відповідного рішення, а був зобов`язаний врахувати всі обставини, які мали значення та повинні були перевірятися. Вказане кореспондується з положеннями ст. 19 Конституції України, відповідно до якої органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За своєю правовою природою, реєстрація полягає у визнанні правопорядком юридичних фактів набуття, зміни та втрати права власності, тобто засвідчення державою вже існуючого на момент здійснення реєстрації права власності. Ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації, а тим більше тлумачити факт державної реєстрації як підставу виникнення такого права є логічною та юридичною помилкою, намаганням підмінити поняття причини та наслідку. При дослідженні обставин наявності в особи права власності необхідно встановити правову підставу набуття такого права, а не обмежуватись виключно встановленням факту державної реєстрації. Натомість саме набуття, припинення, перехід речових прав на нерухоме майно відбувається на підставах, визначених законодавством (статті 11 та 328 ЦК України), в тому числі на підставі вчинених правочинів, актів цивільного законодавства, актів органів державної влади та місцевого самоврядування; при цьому пов`язаність з державною реєстрацією моменту виникнення права власності чи іншого речового права не виключає первинності існування підстав, на яких виникає відповідне речове право. Надаючи правову оцінку законності діям державних реєстраторів щодо здійснення державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого військового майна за відповідачами суд виходить з наступного. Згідно із п. 1 - 6 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, серед іншого, під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав, похідних від права власності, здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії. Для перевірки інформації державний реєстратор не лише вправі, а й повинен, зокрема, запитувати від відповідних органів інформацію, які відповідно до чинного на момент оформлення права законодавства проводили таке оформлення, вимагати у разі потреби подання додаткових документів тощо. Такий обов`язок узгоджується із закріпленими частиною першою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» засадами державної реєстрації прав, зокрема гарантуванням державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження (пункт 1). Зазначена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у від 12.06.2018 у справі № 823/378/16. Згідно із ч. 1 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Статтею 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено перелік документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно та які є підставою для здійснення державної реєстрації речових прав. До таких документів, зокрема, віднесено: укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат; свідоцтво про право власності, видане органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дублікат; рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; інші документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно відповідно до закону. Отримавши від заявника інформацію про державну реєстрацію речових прав, які виникли до 1 січня 2013 року, а в Реєстрі немає відомостей щодо оформлення права власності на це майно, державний реєстратор зобов`язаний був перевірити факт оформлення цього права на підставі даних з архіву, а у разі відсутності такої інформації - зробити запит до органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, зокрема, в т. ч. до Київської міської ради для отримання інформації щодо підтвердження інформації стосовно видачі Свідоцтва про право власності серії та номеру: б/н (серія, номер бланка [NUMBER] ) від 29.12.2004 та рішення Київської міської ради VIII сесії IV скликання від 18 листопада 2004 року за № 738/2196. Вказане спростовує доводи представника відповідача [PERSON] щодо належної перевірки державним реєстратором (нотаріусом) всіх необхідних для здійснення правочину документів, оскільки виконання вказаного законодавчо встановленого обов`язку з боку державного реєстратора унеможливило б реєстрацію права власності на спірну будівлю оборонного відомства за [PERSON] у незаконний спосіб, за свідоцтвом, яке не видавалося та неіснуючим рішенням Київської міської ради. Позовні вимоги обґрунтовані порушенням прав Міністерства оборони України, як органу, уповноваженого законом здійснювати функції управління спірним у справі об`єктом нерухомого військового майна, а саме: будівлею № 11 по генплану - « Клуб » в/м [ADDRESS] , що перебуває на бухгалтерському обліку у Київському квартирно-експлуатаційному управлінні, що стверджується документами, що містяться в матеріалах справи. Незважаючи на те, що спірне у справі майно має статус нерухомого військового майна, що в силу Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» може використовуватись виключно за цільовим та функціональним призначенням, внаслідок незаконних дій [PERSON] та державного реєстратора Філії комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» будівля військового містечка [ADDRESS] вибула з володіння держави в особі Міністерства оборони України не з його волі, яке в подальшому відчужене на користь відповідачів, з якими позивач не перебуває у зобов`язальних правовідносинах, що є підставою для заявлення вказаного віндикаційного позову. За встановлених судом обставин, [PERSON] не міг набути у законний спосіб права власності на спірну будівлю оборонного відомства, оскільки уповноваженим органом державної влади жодних рішень щодо відчуження чи реалізації нерухомого майна будівлі [ADDRESS] не приймалось, свідоцтво про право власності на ім`я [PERSON] , на підставі якого було здійснено державну реєстрацію права власності на будівлю [ADDRESS] , уповноваженим органом не видавалося. При укладенні подальших правочинів (договорів купівлі-продажу) спірної будівлі [PERSON] був особою, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа спірним нерухомим військовим майном, та не мала права його відчужувати. Громадянин [PERSON] придбав майно у [PERSON] , який не мав права його відчужувати. Громадяни [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (що реалізував майно [PERSON] ) придбали відповідні частки майна у [PERSON] , який придбав майно у [PERSON] як особи, яка незаконно ним заволоділа та не мала права його відчужувати. Таким чином, суд приходить до висновку, що спірне нерухоме військове майно є державною власністю, та внаслідок незаконних дій [PERSON] та державного реєстратора Філії комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» будівля військового містечка [ADDRESS] вибула з володіння держави особі Міністерства оборони України не з його волі, тобто поза його волею, яке незаконно в подальшому відчужене на користь відповідачів, з якими позивач не перебуває у зобов`язальних правовідносинах, тому підлягає витребуванню від особи, яка придбала майно за відплатним договором з особою, яка не мала права його відчужувати, а відтак спірна будівля підлягає витребуванню на користь держави в особі Міністерства оборони України. Суд відхиляє доводи представника відповідача [PERSON] стосовно добросовісності заволодіння [PERSON] об`єктом спірного нерухомого військового майна, які мотивує належною перевіркою державним реєстратором (нотаріусом) всіх необхідних для здійснення правочину документів, що стало підставою реєстрації права власності вищезазначеного об`єкту за [PERSON] , з огляду на вищевикладені встановлені судом обставини, а також враховуючи наступне. Незаконним володільцем може бути і добросовісний, і недобросовісний набувач. Недобросовісним набувачем є особа, яка на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знала або могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано у будь-якому випадку (аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 26.07.2018 у справі № 902/389/16, від 19.03.2018 у справі № 925/740/17, від 28.03.2018 у справі № 5023/3711/11, від 08.08.2018 у справі № 910/15258/17 та від 04.02.2020 у справі № 905/2448/17). Правовою підставою для застосування статті 387 ЦК України є доведення в т. ч. недобросовісності набувача, тобто обставин того, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна, тобто з`ясуванню підлягає питання чи був незаконний володілець або чи міг він бути обізнаним про незаконність володіння майном відчужувачем. При цьому, запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача. Так само і відплатність придбання майна сама по собі не свідчить про добросовісність набувача. Як встановлено судом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13.03.2017 внесено запис щодо реєстрації за громадянином [PERSON] права власності на спірний об`єкт нерухомого майна. В подальшому, у вкрай стислі проміжки часу, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна було змінено у спосіб його поділу на три об`єкта нерухомого майна, що відповідає часткам 33/100, 31/100 та 36/100 відповідно та спірна будівля по [ADDRESS] стала об`єктом подальших неодноразових відчужень іншим приватним особам. Судом встановлено, що в один і той же день 27.07.2017 відповідно до трьох договорів купівлі-продажу 33/100, 31/100 та 36/100 часток нежитлової будівлі відповідно, [PERSON] здійснив відчуження 33/100, 31/100 та 36/100 часток нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] загальною площею 868,3 кв. м., 841,6 кв. м. та 963,4 кв. м. відповідно одному й тому ж громадянину - [PERSON] . На наступний же день (28.07.2017) за відповідними заявами, що датовані датою укладення договорів (27.07.2017) щодо поділу об`єкта нерухомого майна було організовано отримання висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 28.07.2017 та за результатами укладення вказаних Договорів купівлі-продажу, приватним нотаріусом Некриловим К.Ю. було проведено реєстрацію права приватної власності за [PERSON] на об`єкти нерухомого майна реєстраційні номери: 1313402380000; 1313380480000; 1313392180000. В подальшому, на наступний же день 29.07.2017 об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер: 1313380480000 за адресою: [ADDRESS] загальною площею 841,6 кв. м. [PERSON] реалізував громадянину [PERSON] . Також, через 5 (п`ять) днів відповідно до договорів купівлі-продажу від 02.08.2017, [PERSON] здійснив відчуження об`єктів нерухомого майна реєстраційні номери: 1313402380000 за адресою: [ADDRESS] загальною площею 868,3 кв. м. громадянці [PERSON] ; 1313392180000 за адресою: [ADDRESS] загальною площею 963,4 кв. м. громадянину [PERSON] . І свою чергу, відповідно до Договору купівлі-продажу від 21.11.2017 (тобто через менше, ніж 3 місяці) [PERSON] здійснив відчуження об`єкту нерухомого майна реєстраційний номер: 1313380480000 за адресою: [ADDRESS] загальною площею 841,6 кв. м. громадянці [PERSON] . Тобто об`єкт нерухомого майна у відповідних частках на підставі договорів купівлі-продажу був реалізований іншим особам протягом 1-го, 5-ти днів та менше, ніж 3 місяці (відповідно) від дня набуття майна. При укладанні договорів купівлі-продажу, нові потенційні власники майна, а саме [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , беручи до уваги факт посвідчення їх нотаріусом та його перевіркою відомостей вказаного реєстру, не могли не знати про згадані обставини поділу та продажу майна. Сам факт поспішного поділу (день в день) об`єкта нерухомого майна на три самостійних об`єкта, поспішної зміни двох (а для [PERSON] - трьох) власників спірного майна, його поділ протягом короткого часового проміжку і ще більш вкрай короткий часовий проміжок продажу цих часток спірного майна [PERSON] протягом 1-го та 5-ти днів від дня набуття майна, та подальше поспішне відчуження в однієї з часток майна, - мав би викликати у його теперішніх володільців певні сумніви та застереження і в свою чергу зумовити їх до з`ясування більш детальної інформації про майно, його історії, відсутності спорів щодо цього майна, тощо шляхом зокрема моніторингу загальнодоступних джерел відповідної інформації, а також здійснення відповідних запитів до уповноважених осіб тощо. Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 19.03.2018 у справі № 925/740/17, від 28.03.2018 у справі № 5023/3711/11, від 26.07.2018 у справі № 902/389/16 та від 08.08.2018 у справі № 910/15258/17, недобросовісним набувачем є особа, яка на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знала або могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Стаття 388 ЦК України розкриває зміст поняття добросовісний набувач. Так, набувач вважається добросовісним, якщо він не знав і не міг знати, що особа, у якої він придбав річ, не мала права її відчужувати. Відповідно, недобросовісним набувач (ст. 390 ЦК України) визнається, якщо він знав чи міг знати, що особа, в якої він набув річ, не мала права її відчужувати, тобто якщо він знав чи повинен був знати про неправомірність свого володіння. Пунктами 25, 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому, в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Так, проявивши обачність та обережність [PERSON] , [PERSON] [PERSON] могли дізнатись про наявність у Єдиному державному реєстрі судових рішень, який відкритий у вільному доступі, судових рішень у справі № 910/20494/13, які набрали законної сили, та підтверджують приналежність спірного майна до військового майна, розташованого на території військового містечка № [NUMBER] , перебування його на обліку у Київському квартирно- експлуатаційному управлінні та те, що органом його управління є Міноборони. Водночас, не вбачається порушення справедливого балансу в разі витребування майна від недобросовісного набувача без будь-якої компенсації. Протилежний підхід стимулював би неправомірне та свавільне заволодіння чужим майном та фактично передбачав би винагороду за порушення законодавства і прав інших осіб. Крім того, недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном. Натомість таке заволодіння є порушенням мирного володіння інших осіб. Отже, витребування майна від недобросовісного набувача не є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Виходячи з викладеного слід дійти висновку, що позовні вимоги про витребування від відповідачів спірного майна є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Конвенція має сприйматись як «живий інструмент», її положення мають тлумачитись динамічно, тобто, одне й те саме положення в різних історичних умовах цілком може втрачати свою актуальність. Слід враховувати, що рішення ЄСПЛ стосуються конкретної справи, в яких іноді використовуються концепції, не відомі українській правовій системі, що ускладнює застосування висновків у конкретній справі до окремої справи, що розглядається судом України. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи власності на майно шляхом його витребування на користь держави. Перший протокол Конвенції ратифікований Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини 1 статті 9 Конституції України, Закону України від 29.06.2004 № 1906-IV «Про міжнародні договори України» застосовується національними судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. У практиці ЄСПЛ напрацьовані три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Верховним Судом України у постанові від 05.07.2017 у справі № 911/3285/14 зазначено, що принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло з власності держави в незаконний спосіб, а передбачає критерії, які слід з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Додержання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності» при тому, що не має чіткого, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі обставин і фактів, встановлених безпосередньо. Водночас, згідно із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 15.05.2018 у справа № 372/2180/15-ц, висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна. Таким чином, встановлення порушення статті 1 Першого протоколу, виправданість втручання у право власності та надання відповідної компенсації напряму корелюються із законністю набуття майна, поведінкою набувача під час його придбання та наявністю суспільного інтересу, з метою задоволення якого таке втручання здійснюється. У даній справі з огляду на характер спірних правовідносин, обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності втручання держави у право власності Відповідачів критеріям правомірного втручання у право на мирне володіння майном. Витребування спірного майна на користь держави з володіння відповідачів відповідає критерію законності: витребування із його власності спірного майна здійснюється на підставі статті 388 ЦК України у зв`язку з безпідставним неправомірним заволодінням майном держави, норма якої відповідає вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст якої є публічним та загальнодоступним. Сумніви та уявлення Відповідачів щодо правильності тлумачення та застосування цієї норми судом не можуть свідчити про незаконність втручання у право на мирне володіння майном. Крім того, з огляду на положення ст. 326 ЦК України у державній власності є майно, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами. Нерухоме майно, що є у державній власності це одна зі складових матеріальної і фінансової основи держави. Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям нерухомого майна з державної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) вибуття майна з власності держави цьому суспільному інтересу не відповідає. Крім того, ЄСПЛ визнає за державою право користуватися «значною свободою (полем) розсуду» при визначенні суспільного інтересу в контексті втручання в право мирного володіння майном. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку існування проблеми, що становить суспільний інтерес, яка б вимагала заходів втручання. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (рішення від 2 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»). У даній справі «суспільним», «публічним» інтересом звернення позивачів до суду з вимогою витребування державного майна із володіння відповідачів є задоволення суспільної потреби у відновленні законності та становища, яке існувало до порушення права державної власності, захист такого права шляхом повернення до державної власності її об`єкту, який вибув з її володіння внаслідок порушення чинного законодавства. Отже, з огляду на зміст поняття «суспільного», «публічного» інтересу у вимогах прокурора, не дають підстав для висновку про порушення принципу «пропорційності». В даному випадку саме відповідачі, вживши розумних заходів і виявивши обережність та обачність, могли бути обізнані про незаконність володіння майном попередніми набувачами та передбачити негативні наслідки для себе у разі витребування спірного майна з чужого незаконного володіння на користь Міноборони. Відповідачі не мали перешкод для того, щоб зваживши на обставини зміни двох власників спірного майна у вкрай короткі часові проміжки, його поділ на частки протягом короткого часового проміжку після купівлі і ще більш вкрай короткого часового проміжку продажу цих часток спірного майна [PERSON] протягом 1-го та 5-ти днів від дня набуття майна, проявити хоча б мінімальну обачність при придбанні такого майна. Витребування спірного майна на користь Міноборони з володіння [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норм статей 387, 388, ЦК України, у зв`язку з заволодінням останніми державним майном, що перебуває у сфері управління Міноборони. Неспростовність презумпції знання закону кожним встановлена у ч. 2 ст. 68 Конституції разом з іншими її нормами, що містять ознаки правової презумпції, має застосовуватися судом у процесі для визначення обсягу та змісту доказування підстав позовних вимог. Спростовними є презумпція законності рішень органів державної влади та місцевого самоврядування (ч. 2 ст.19 Конституції), добросовісності та розумності дій учасників цивільного обороту (ч. 5 ст.12 ЦК). Невідповідність легітимних очікувань відповідачів, як набувачів будівель оборонного відомства є очевидною саме в силу неспростовності конституційного принципу знання закону (ч.2 ст. 68 Конституції). Такий підхід повністю узгоджується із застосуванням принципу належного урядування в практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Lelas v. Croatia», заява №55555/08, п.74; «Moskal v. Poland», заява №10373/05, п.73). «Приватний незаконний інтерес» у заволодінні будівлею оборонного відомства, що може належати лише державі, не підлягає захисту шляхом узаконення права на таке майно, в тому числі й в судовому порядку. Інакше - судова влада сприятиме «санкціонуванню неналежного використання військового нерухомого майна оборони, що саме по собі суперечило б загальним інтересам». На переконання суду правовідносини, пов`язані з незаконним заволодінням державним нерухомим майном оборонного відомства становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність рішень та дій відповідачів щодо незаконного відчуження держаного майна у приватну власність сторонній осіб такому суспільному інтересу не відповідає. Витребування майна в даному випадку є підставним та законним, відповідає легітимній меті та переслідує законний суспільний інтерес, оскільки спрямоване на поновлення порушеного права власника (держави), при цьому забезпечується також пропорційність, співрозмірність між метою (втручання у право особи) та інтересами суспільства, як невід`ємною складовою та інструментом верховенства права. Таким чином, з огляду на характер спірних правовідносин, спосіб захисту обраний стороною позивача по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу. Інші доводи та заперечення відповідачів судом розглянуті та відхилені як такі, що на результат вирішення спору - задоволення позову з наведених вище підстав, впливу не мають. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтями 16 Цивільного кодексу України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів. Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до приписів статті 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобіганні такому порушенню. Під захистом права власності, за приписами наведеної норми, розуміється, зокрема, наявність у власника права вимагати усунення будь-яких порушень його права, вимагати усунення будь-яких перешкод з боку інших осіб, пов`язаних із здійсненням ним володіння, користування або розпорядження належним йому майном; наявність у власника права на судовий захист свого права власності; поширення положень щодо захисту права власності на особу, яка хоч і не є власником, але володіє майном на іншому речовому праві, або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором. Законодавство надає власникові можливість на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону й іншим правовим актам не зачіпаючи охоронювані законом інтереси інших осіб. Всі дії, що перешкоджають власникові на власний розсуд користуватись своїм володінням повинні бути припинені способами, установленими законом. Характер засобів, вибраних для захисту свого права, повинен відповідати характеру порушених правовідносин. Одним із способів захисту права власності є витребування майна із чужого незаконного володіння. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (аналогічна правова позиція викладена в пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.07.2019 по справі № 128/2526/16-ц, також близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17.12.2014 у справі № 6-140цс14). Подібні за змістом висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21.08.2019 № 911/3681/17, в якій суд звертає увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. За таких умов, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved