Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-09 00:00:00

представник позивача звернувся до суду із позовом про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності, до якого просить визначити частку померлого [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] ) у праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у розмірі 1/4 частини трикімнатної квартири, заг. пл. 68,3 кв.м., житл. пл. 39,0 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] та покласти на відповідачів сплачений судовий збір в розмірі 2 481 гривень. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, 04.10.2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №004-2900/840-0262 (далі - Кредитний договір) на загальну суму 180 000,00 доларів США. У результаті невиконання [PERSON] договірних зобов`язань виникла заборгованість за вищевказаним Кредитним договором, у зв`язку із чим ПАТ «Універсал Банк» звернувся до Франківського районного суду м. Львова з позовною заявою про стягнення заборгованості. 29.07.2016 року Франківським районним судом м. Львова ухвалено заочне рішення у справі №465/2135/16-ц, яким позов Банку задоволено. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 05.11.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі №465/2135/16-ц за апеляційною скаргою представника [PERSON] на заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 29 липня 2016 року. Станом на дату подачі даної позовної заяви апеляційна скарга не розглянута, ухвалою Львівського апеляційного суду від 17.08.2022 року апеляційне провадження зупинено. Станом на сьогодні заборгованість по кредитному договору не сплачена. 05 грудня 2018 року з постанови заступника начальника відділу державної виконавчої служби Франківського відділу ДВС ГТУЮ у Львівській області про закінчення виконавчого провадження №54889731 від 30.11.2018 року АТ «Універсал Банк» стало відомо, що гр. [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , помер, про що у Франківському районному у м. Львові ДРАЦС зроблено актовий запис про смерть №1049 від 15.11.2018 року. 11.12.2018 року АТ «Універсал Банк» до П`ятої Львівської державної нотаріальної контори була подана претензія до спадкоємців [PERSON] (вих. №258 від 11.12.2018 р.) про погашення заборгованості за кредитним договором №004-2900/840-0262 від 04.10.2007 року. 18.12.2018 р. з П`ятої Львівської державної нотаріальної контори надійшла відповідь вих. №4012/02-14 від 14.12.2018 р. на вищевказану претензію, якою повідомлено, що 14.12.2018 р. заведено спадкову справу за №815/2018 після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Крім того, повідомлено, що коло спадкоємців не визначено, та у випадку видачі свідоцтва про право на спадщину кредитора буде повідомлено додатково. 17.02.2022 року АТ «Універсал Банк» до П`ятої Львівської державної нотаріальної контори було направлено запит щодо надання інформації про майно, яке входить до складу спадщини. На вказаний запит отримано відповідь вих. №387/02-14 від 05.04.2022 року, згідно з якою повідомлено, що коло спадкоємців та склад спадкового майна не визначено. Згідно Інформаційних довідок №300108969, №300374989 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 17.02.2022 року та 18.02.2022 року за спадкодавцем [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) зареєстровано наступне нерухоме майно: 3/4 частини трикімнатної квартири, заг. пл. 68,3 кв.м., житл. пл. 39,0 кв.м., за адресою [ADDRESS] . Однак, окрім померлого [PERSON] , право спільної сумісної власності на даний об`єкт нерухомого майна належить також [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, враховуючи, що будь-якої домовленості між співвласниками щодо розміру їх часток не було, що співвласник спірної квартири [PERSON] помер, враховуючи презумпцію рівності часток, вважає, що частка кожного співвласника у спільній сумісній власності на спірну квартиру є рівною і становить по 1/4 частці. Відтак вважає, що для успадкування частки у спільній сумісній власності після смерті іншого учасника спільної сумісної власності, справа про визначення належної йому частки має вирішуватися в суді, а тому змушені звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів. Просить позов задоволити. Ухвалою судді від 26.01.2023 року відкрито провадження у справі та визначено розглядати таку в порядку загального позовного провадження та витребувано за клопотанням представника позивача докази. 20.02.2023 року від відповідачів адресу суду надійшов відзив, до якого зазначають, що з 05.12.2018 року почав розраховуватись шестимісячний строк для пред`явлення позивачем своїх вимог до спадкоємців після смерті [PERSON] , який сплив 05.06.2019 року. Вказують, що кредитор пред`явив вимоги до спадкоємців з порушенням строків встановлених ст.1281 ЦК України, які є присічними, що згідно з ч.4 даної статті позбавляє його права вимоги до відповідачів. Крім цього, визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджуються з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності. Тому дані вимоги позивача не узгоджуються з вимогами законодавства та не є належним способом захисту порушених прав відповідно до статті 16 ЦК України, тому позові вимоги до задоволення не підлягають. Ухвалою суду від 07.06.2023 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні в режимі відеоконференції представник позивача позовні вимоги підтримала, дав аналогічні пояснення викладеним у позові. Просить позов задоволити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Сокальський Д.А. у судовому засіданні позов заперечив повністю, надав аналогічні пояснення викладеним у відзиві на позов. Просив відмовити в задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила, хоча належним чином була повідомлена про день, час та місце слухання справи. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача [PERSON] , подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов та заперечення на позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завдання цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Згідно із вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 04.10.2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №004-2900/840-0262 (далі - Кредитний договір) на загальну суму 180 000,00 доларів США. У результаті невиконання [PERSON] договірних зобов`язань виникла заборгованість за вищевказаним Кредитним договором, у зв`язку із чим ПАТ «Універсал Банк» звернувся до Франківського районного суду м. Львова з позовною заявою про стягнення заборгованості. 29.07.2016 року Франківським районним судом м. Львова ухвалено заочне рішення по справі №465/2135/16-ц, яким позов АТ «Універсал Банк» задоволено. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 05.11.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі №465/2135/16-ц за апеляційною скаргою представника [PERSON] на заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 29 липня 2016 року. Станом на дату подачі даної позовної заяви апеляційна скарга не розглянута, ухвалою Львівського апеляційного суду від 17.08.2022 року апеляційне провадження зупинено. [PERSON] , помер [INFO] , про що 15 листопада 2018 року складено відповідний актовий запис № 1049, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 15 листопада 2018 року серія [NUMBER] . Згідно з довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки від 22.11.2018 р. №3448, виданою ЛКП «Затишне», підтверджується, що [PERSON] зареєстрований та постійно проживав за адресою: [ADDRESS] разом з дружиною [PERSON] та синами [PERSON] , [PERSON] . 11.12.2018 року АТ «Універсал Банк» до П`ятої Львівської державної нотаріальної контори була подана претензія до спадкоємців [PERSON] (вих. №258 від 11.12.2018 р.) про погашення заборгованості за кредитним договором №004-2900/840-0262 від 04.10.2007 року. 18.12.2018 року з П`ятої Львівської державної нотаріальної контори надійшла відповідь вих. №4012/02-14 від 14.12.2018 р. на вищевказану претензію, якою повідомлено, що 14.12.2018 р. заведено спадкову справу за №815/2018 після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Крім того, повідомлено, що коло спадкоємців не визначено, та у випадку видачі свідоцтва про право на спадщину кредитора буде повідомлено додатково. 17.02.2022 року АТ «Універсал Банк» до П`ятої Львівської державної нотаріальної контори було направлено запит щодо надання інформації про майно, яке входить до складу спадщини. На вказаний запит отримано відповідь вих. №387/02-14 від 05.04.2022 року, згідно з якою повідомлено, що коло спадкоємців та склад спадкового майна не визначено. З копії спадкової справи № 815/2018, заведеної 14 грудня 2018 року після смерті [PERSON] , вбачається, що АТ «Універсал Банк» звернулося з претензією до спадкоємців [PERSON] , про погашення заборгованості за кредитним договором від 04 жовтня 2007 року № 004-2900/840-0262, однак свідоцтво про право на спадщину не видавалося, оскільки коло спадкоємців не визначено. У матеріалах спадкової справи № 815/2018, заведеної 14 грудня 2018 року після смерті [PERSON] , відсутня заява спадкоємців про відмову від спадщини. Згідно Інформаційних довідок №300108969, №300374989 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 17.02.2022 року та 18.02.2022 року за спадкодавцем [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) зареєстровано наступне нерухоме майно: 3/4 частини трикімнатної квартири, заг. пл. 68,3 кв.м., житл. пл. 39,0 кв.м., за адресою [ADDRESS] . Водночас, окрім померлого [PERSON] , право спільної сумісної власності на даний об`єкт нерухомого майна належить також [PERSON] та [PERSON] . Потреба у визначенні часток майна в судовому порядку виникає як за життя співвласників спільної сумісної власності, так і у разі смерті одного з них. Таким чином, до складу спадщини(спадкової маси), що відкрилась внаслідок смерті [PERSON] , входить право на частку у квартирі, загальною площею 68,4 кв.м., житловою площею 39,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Оскільки через невизначеність розміру частки померлого у даному майні, то позивач не має можливості звернутись до спадкоємців з вимогою про звернення стягнення на успадковане ними майно з метою погашення заборгованості перед АТ «Універсал Банк». Відтак, з метою реалізації позивачу своїх майнових прав, виникла необхідність у визначені частки у праві спільної сумісної власності у такому майні. Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Згідно ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч.1 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Відповідно до ч.1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Частиною п`ятою статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У частині третій статті 1296 ЦК України зазначено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину). Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц (провадження № 61-5552свп18), від 08 серпня 2018 року у справі № 686/10026/16-ц (провадження № 61-6373св18), від 14 січня 2019 року у справі № 311/917/15-ц (провадження № 61-38428св18), від 14 травня 2021 року у справі № 205/6803/19 (провадження № 61-9908св20). Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Згідно до роз`яснень, що містяться у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав (пункт 17), розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст. 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України від 19.06.1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду»). В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року зазначено, що «… зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Таким чином, враховуючи, що будь-якої домовленості між співвласниками щодо розміру їх часток не було, співвласник спірної квартири [PERSON] помер, враховуючи презумпцію рівності часток, тому суд вважає, що частка кожного співвласника у спільній сумісній власності на спірну квартиру є рівною і становить по 1/4 частці, то за доцільно позов АТ «Універсал Банк» задоволити. Щодо обраного позивачем способу захисту порушених прав, суд зазначає наступне. Кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України, частина 1 статті 16 ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріальноправові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (п. 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Крім того, слід зазначити, що суд зобов`язаний виходити з того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й, у першу чергу, відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов`язки на нового боржника. Право на захист є складовою будь-якого суб`єктивного права. Визнавши за особою певне цивільне право, законодавець тим самим визнає за кредитором право вимагати надання захисту, у тому числі й у судовому порядку. Відповідно до структури ЦК України кредитор має право обирати один із усіх способів захисту, які надаються йому законом, якщо інакше правило в імперативному порядку не визначено у цивільному законі. При цьому вибір способу захисту кредитор здійснює на власний розсуд. Застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. Таке розуміння права кредитора на обрання ефективного способу захисту не порушуватиме прав та інтересів спадкоємців, оскільки завжди в основі вирішення питання про прийняття спадщини лежить вольовий акт, пов`язаний із наміром спадкоємця прийняти спадщину. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. Саме таке розуміння особливостей захисту прав кредиторів у спадкових відносинах відповідає основній меті цивільного права, якою є забезпечення стабільності цивільного обороту. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушених прав є належним, ефективним та правомірним, з урахуванням пояснень представника позивача в судовому засіданні, що через невизначеність розміру частки померлого боржника у спірному майні, АТ «Універсал Банк» не має можливості звернутись до спадкоємців з вимогою про звернення стягнення на успадковане ними майно з метою погашення заборгованості перед банком. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року в справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) конкретизовано вищевказаний висновок та зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, однаковими. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зроблено висновок, що під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Натомість слід зазначити, що саме по собі посилання представника відповідача на справи з подібними правовідносинами, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом розгляду даного спору, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, № 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року). Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). З урахуванням вищевказаного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, обґрунтованими та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, вирішуючи питання стягнення судових витрат на підставі ст.141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідачів на користь позивача слід стягнути в рівних частках сплачений судовий збір, а саме по 1 240,50 гривень судового збору з кожного.

Outcome: approved