Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-11 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яка відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Саадулаєва А.І. Позивач просить суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 24.02.2020р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дібровою Ольгою Сергіївною, зареєстроване в реєстрі за № 198, відповідно до якого спадкоємцями всього майна [PERSON] , який помер [INFO] , де б воно не було і з чого б не складалось, є його донька, [PERSON] , та дружина [PERSON] , в рівних частках по 1/2. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05.07.2021 р. відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в підготовче судове засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29.09.2022 року закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] в м. Варшава Польської Республіки помер чоловік позивача - [PERSON] . Після смерті [PERSON] позивач звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Діброви О.С. На підставі заяви позивача від 29.11.2018р. була заведена спадкова справа у нотаріуса номер 19/2018. Крім того, позивачу стало відомо, що ще одна особа - [PERSON] , яка вважає себе донькою померлого від іншого шлюбу, претендує на спадкове майно після смерті [PERSON] . 24.02.2020 р. приватний нотаріус Діброва О.С. видала [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку спадкового майна. Однак, майно, що входить до складу спадщини було набуто померлим та позивачем за спільні кошти за період шлюбу, проте оформлено на ім`я чоловіка. Проте, приватний нотаріус Діброва О.С., не видала позивачу свідоцтво про право на частку в спільному майні подружжя, тим самим належну їй 1/2 частку коштів на депозитах та 1/2 частку нерухомого майна, що були набуті позивачем та її чоловіком за час шлюбу, включила до спадкового майна померлого [PERSON] , позбавивши позивача права власності на це майно. Тобто, до оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.02.2020р., приватний нотаріус Діброва О.С. включила майно, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини, тобто частку позивача [PERSON] в спільній власності подружжя. У зв`язку із вищевикладеним, позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом до відповідачів. Відповідач-2 подав до суду відзив в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що позивачем не були подані документи, які підтверджували право власності спадкодавця, необхідні для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом до майна померлого [PERSON] та свідоцтва про право на частину в спільному майні подружжя. Відповідач-1 подав до суду відзив в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що позивач плутає вимоги до змісту Свідоцтва про право на спадщину за законом, яка знаходиться закордоном, з вимогами до аналогічного документу щодо майна в Україні. В судове засідання, яке відбулось 12.07.2023 року, позивач та її представник не з`явились, представник подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні, яке відбулось 12.07.2023 року, представник відповідача-1 заперечила проти задоволення позовних вимог в повному обсязі посилаючись на обставини викладені у відзиві. В судове засідання, яке відбулось 12.07.2023 року, відповідач-2 не з`явилась, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Заслухавши представника відповідача-1, дослідивши повно та всебічно наявні матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. З наявних матеріалів справи судом встановлено, що[PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.12.2014р., що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , яке видане повторно 12.06.2015р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Хмельницькому реєстраційної служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області. Як вбачається із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 27.02.2001 року Донецьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції, [INFO] народилась [PERSON] , батьком якої є [PERSON] . [INFO] в м. Варшава Польської Республіки помер чоловік позивачки [PERSON] , що підтверджується скороченою копією свідоцтва про смерть [NUMBER] від 08.06.2018р., виданою Управлінням цивільного стану м. Варшава. На підставі заяви [PERSON] від 29.11.2018р., була заведена спадкова справа у нотаріуса номер 19/2018, номер у спадковому реєстрі 63420442, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 54311281 від 30.11.2018р. Після смерті [PERSON] залишилось майно: 1. Грошові депозити у банках: КБ AT «ПриватБанк», AT «ПУМБ», «Райффайзен Банк Аваль», BNP PARIBAS (м. Варшава) (рахунок відкритий 11.05.2015р.), РКО Bank Polski (м. Варшава) (рахунок № [NUMBER] відкритий 18.03.2015р.); 2. Квартира в [ADDRESS] , що підтверджується нотаріальним актом реєстр А № 6431/2017 (копія з перекладом додається). 24.02.2020р. приватний нотаріус Діброва О.С. видала [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 198 на 1/2 частку спадкового майна. Відповідно до вказаного свідоцтва про право на спадщину за законом приватний нотаріус Діброва О.С. визначила, що спадкоємцями всього майна [PERSON] , де б воно не було і з чого б не складалось, є його донька, [PERSON] , та дружина [PERSON] , в рівних частках по 1/2 кожна. Приватний нотаріус Діброва О.С. в довідці від 04.08.2020р. № 01/02-14 підтвердила обставину, що вона після смерті [PERSON] видала лише свідоцтво про право на спадщину за законом від 24.02.2020р. за р/н 198. Відповідно до вказаного свідоцтва про право на спадщину за законом приватний нотаріус Діброва О.С. визначила, що спадкоємцями всього майна [PERSON] , де б воно не було і з чого б не складалось, є його донька, [PERSON] , та дружина [PERSON] , в рівних частках по 1/2. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 4.21. глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012р., при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права є визнання права. Згідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Верховний Суд у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №2- 1316/2227/11 зробив висновок «У статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо». При розгляді справи судом встановлено, що до оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.02.2020р. приватний нотаріус Діброва О.С. включила майно, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини, тобто частку позивача [PERSON] в спільній власності подружжя, у зв`язку із чим, суд дійшов висновку, що свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 24.02.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дібровою Ольгою Сергіївною, зареєстрованого в реєстрі за № 198, у спадковій справі № 19/2018 підлягає визнанню недійсним. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити.

Outcome: approved