Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-27 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просять: визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] видане Тернопільською районною державною нотаріальною конторою 09.07.1999 року за реєстровим № 1564 та записано в реєстровій книзі № 2 за реєстровим № 170 на [PERSON] ; скасувати свідоцтво про право власності видане [PERSON] Тернопільською районною радою 13.06.1991 року на підставі рішення виконавчого комітету № 55 від 26.03.1991 року; визнати за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] право на частку в спільній сумісній власності на житловий будинок по [ADDRESS] по 1/6 частині даного будинковолодіння. Позовні вимоги позивачами мотивовані наступними обставинакми справи. Згідно Витягу з погосподарських книг Петриківської сільської ради Тернопільського району, наданого Архівним відділом Тернопільської РДА 20.01.2021 за вих.№12-06/05/01, житловий будинок по [ADDRESS] , відносився до колгоспного двору, де членами колгоспного двору станом на 1986-1995 роки були: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] . На час смерті [PERSON] з померлим проживали і були зареєстровані: дружина [PERSON] , син [PERSON] , син [PERSON] , невістка [PERSON] та онук [PERSON] , що підтверджується довідкою Петриківської сільської ради № 835 від 22.06.2020 року. [INFO] померла [PERSON] . На час смерті [PERSON] разом із померлою проживали та були зареєстровані: син [PERSON] та син [PERSON] . З урахуванням зазначеного, [PERSON] фактично вступив в управління спадковим майном та вважається таким, що прийняв спадщину після смерті своїх батьків, однак в силу тих обставин, що його сестра [PERSON] [INFO] , з незрозумілих причин оформила право власності на 1/2 частину спадкового майна, забравши фактично, окрім спадкового майна після смерті [PERSON] , і частки власності позивачів в будинку, як членів колгоспного двору, що фактично належали позивачам станом на 15 квітня 1991 року так, як позивачі на той час були зареєстровані в даному будинку і не втратили права власності в колгоспному дворі. Станом на 01.01.2013 року будинковолодіння [ADDRESS] зареєстровано: 1/2 частина за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Тернопільською районною держнотконторою 09.07.1999 року за реєстровим № 1564 та записани в реєстровій книзі № 2 за реєстровим № 170; та 1/2 частина за [PERSON] на підставі дублікату свідоцтва про право власності виданим Тернопільською районною радою 13.06.1991 року на підставі рішення виконкому № 22 від 26.03.1991 року виданим Тернопільською райдерадміністрацією 20.12.2001 року та записано в реєстровій книзі № 2 за реєстровим № 170. Також згідно довідки Петриківської сільської ради від 30.07.2020 року № 1045 житловий будинок по [ADDRESS] рахується за [PERSON] - 1/2 частини та померлою [PERSON] 1/2 частини. Після смерті [PERSON] в управління спадковим майно вступив її син [PERSON] . Колгоспний двір був припинений 15.04.1991 p., коли був введений в дію ЗУ «Про власність», а тому станом на 15.04.1991 р. позивачам належало право власності по 1/6 частки майна у колгоспному дворі, як його членам, що не втратили право на частку в його майні. Крім того [PERSON] ,як спадкоємцю першої черги за законом та який був зареєстрований на час смерті з спадкодавцями належить - після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] 1/6 частки та 1/6 частки як спадкоємцю після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . На підставі вищнавененого, позивачі просили суд позовні вимоги задоволити. 19.07.2021 спадкоємцями відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] подано суду відзив на позовну заяву, в якому викладені заперечення проти позовних вимог про скасування права власності на будинок та визначення частки в даному будинку, в частині скасування Свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок [ADDRESS] від 26.03.1991р. видане [PERSON] . Відзив мотивований тим, що згідно Свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 25 квітня 1952р. [PERSON] є дочкою [PERSON] та [PERSON] . 09 лютого 1963 року [PERSON] за рішенням виконкому Петриківської сільської ради записав своїй дочці, [PERSON] , половину хати для її особистого користування, про що свідчить довідка №40 від 11 лютого 1963р. видана Петриківською сільською радою. Згідно Свідоцтва про одруження серії [NUMBER] виданого 04 лютого 1971 року, громадяни [PERSON] і [PERSON] одружились 19 лютого 1963 року. Після реєстрації одруження присвоєно прізвище чоловікові - [PERSON] , дружині - [PERSON] . Як вбачається із Свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок від 13.06.1991, виданого на підставі рішення виконкому Тернопільської районної Ради народних депутатів №55 від 26.03.1991р. 1/2 частина житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] дійсно належить [PERSON] на праві особистої власності. Згідно Акту про встановлення факту проживання громадянина Великоберезовицької селищної ради Петриківського старостинського округу с.Петриків гр. [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , що зареєстровані за адресою [ADDRESS] , разом здійснювали догляд за своїм батьком, який досягнув 80-ти річного віку, [PERSON] впродовж до моменту його смерті у віці 89 років - [INFO] . Згідно витягу з Погосподарських книг Петриківської сільської ради Тернопільського р-ну, Тернопільської області, наданих Архівним відділом Тернопільської районної державної адміністрації №13-06/05/111 від 13.07.2021р., житловий будинок за адресою [ADDRESS] станом на 01.01.1990р.- 01.01.1995р. відносився в частках: 1/2 будинку - голова робітничого двору [PERSON] та 1/2 будинку - голова колгоспного двору [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] та [INFO] помер [PERSON] . За вказаних обставин, викладені у відзиві фактичні дані, а також письмові докази, що додані до нього, в повному обсязі спростовують позовну заяву про скасування права власності на будинок та визначення частки в даному будинку, в частині скасування Свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок [ADDRESS] від 26.03.1991р. виданого [PERSON] . 19.07.2021 відповідачем [PERSON] подано суду відзив на позовну заяву, в якому викладені заперечення проти позовних вимог. Відзив мотивований тим, що згідно Свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого повторно 21 грудня 2003 року, [PERSON] є дочкою [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого повторно 19 травня 2003р. Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом серії АВА №098255 від 09.07.1999, спадкоємцем майна [PERSON] , померлого [INFO] , є його дочка [PERSON] . Згідно Технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду від 20 липня 1999 року - розташований житловий будинок за адресою [ADDRESS] , належить на праві власності: 1/2 [PERSON] (його матері) та 1/2 [PERSON] . В позовній заяві, позивачі вказують, що колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, котрі брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне сподарство. Однак, згідно "Будинкової книги для прописки громадян" (розпочато 11.03.1978р.), що мешкають у будинку [ADDRESS] , де головою двору був дід відповідача [PERSON] - позивач [PERSON] була прописана Тернопільським відділом внутрішніх справ 31.01.1990р. та виписана 07.11.1992р. Позивач [PERSON] , [INFO] ніколи не проживав та не був зареєстрований за адресою у будинку [ADDRESS] . Згідно додатка 3 позовної заяви, в паспорті визнано та підтверджено факт народження та постійного місця проживання позивача [PERSON] , [INFO] , в селі Смиківці, Тернопільського р-ну, Тернопільської обл. Відповідно Наказу № 52/5 Міністерства юстиції України "Про затвердження Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні" Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної ссоби та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Згідно додатків 1 та 2 позовної заяви, в паспортах позивачів [PERSON] та [PERSON] на сторінці «Сімейний стан» проставлено відмітки про реєстрацію шлюбу 05 липня 2012р. Отже до 05 липня 2012р. подружжя не перебувало у шлюбі. Відповідно до правової позиції Верховного Суду від 28 квітня 2021 року в справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), державна реєстрація спадкоємця сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті спадкодавця за адресою реєстрації. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Натомість, з 1987 року [PERSON] пішов проживати за іншою адресою, створив нову сім`ю та не брав участі своєю працею та коштами у веденні спільного господарства двору. У визначений законом строк, [PERSON] не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч.1 ст. 1272 ЦК України). Отже, у зв`язку з видачею Свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] , не порушені права позивача як спадкоємця, оскільки він вважається таким, що не прийняв спадщину. Тому доведення факту, через який позивач [PERSON] не знав про порушення його цивільного права недостатньо. Позивач [PERSON] повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Згідно Акту про встановлення факту проживання громадянина Великоберезовицької селищної ради Петриківського старостинського округу с.Петриків, гр. [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , що зареєстровані за адресою [ADDRESS] , разом здійснювали догляд за своїм батьком, який досягнув 80-ти річного віку, [PERSON] впродовж до моменту його смерті у віці 89 років - [INFO] . Згідно витягу з Погосподарських книг Петриківської сільської ради Тернопільського р-ну, Тернопільської області, наданих Архівним відділом Тернопільської районної державної адміністрації, житловий будинок за адресою [ADDRESS] станом на 01.01.1990р.- 01.01.1995р. відносився в частках: 1/2 будинку - голова робітничого двору [PERSON] та 1/2 будинку - голова колгоспного двору [PERSON] . Відповідач у відзиві на позов, посилається на те, що право на пенсію по старості його дід, [PERSON] отримав в 1966р. Натомість, як голова двору - все своє робітниче життя він був робітником "Тернопільського цегельного заводу", підтверджено період від 13.10.1944р. аж до квітень 1955р. (а значить колгоспником не був). За вказаних обставин, викладені у відзиві фактичні дані, а також письмові докази, що додані до нього, в повному обсязі спростовують позовну заяву про скасування права власності на будинок та визначення частки в даному будинку. 12.05.2022 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Кушка О.М. подано відзив на позовну заяву, в якому викладені заперечення щодо позову. Відзив мотивоватий тим, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивачі у поданій позовній заяві зазначають, що відповідно до ч.3 ст.1286 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Однак, статтею 29 ЦК України в редакції, чинній на час відкрипя спадщини, встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підсавах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Відповідно до частини другої статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" (в релакції положень Закону, що діяли на час виникнення спірних правовідносин) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Вказане вище узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові №204\\2707 19 від 28.04.2021 року. Так, відповідно до Акту про встановлення факту не проживання громадян [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за адресою [ADDRESS] , встановлено, що починаючи з 1987 року і до квітня 2022 року, [PERSON] , [PERSON] . Та [PERSON] , фактично непроживали за вказаною адресою, не приймали фінансової таматеріаальної участі у веденні спільного господаоства не сплачували комунальні платежі та неприймали участі у витратах на утримання будинку. Натомість, відповідно до Акту про встановлений факту проживання за адресою по [ADDRESS] , встановлено, що [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] разом здійснювали догляд за своїм батьком [PERSON] , який досягнув 80-ти річного віку, впродовж усього часу і до моменту його смерті у віці 89 років - [INFO] . Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суд України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» встановлено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Згідно витягу з Погосподарських книг Петриківської сільської ради Тернопільського р-ну, Тернопільської області, наданих Архівним відділом Тернопільської районної державної адміністрації, житловий будинок за адресою [ADDRESS] станом на 01.01.1990р.- 01.01.1995р. відносився в частках: 1/2 будинку - голова робітничого двору [PERSON] та 1/2 будинку - голова колгоспного двору [PERSON] . А тому, нормативно правові акти, на які посилаються у своїй позовній заяві Позивачі, регулюють відносини між членами колгоспних дворів та право на частку у майні, яке належало колгоспному двору, і а аж ніяк не можуть регулювати відносини, що стосуються робітничих дворів, оскільки це зовсім інша суспільна група господарства. А тому, просить суд в задоволенні позову відмовити. 02.06.2022 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Кушка О.М. подано заперечення на відповідь на відзив, згідно яких представник відповідача вважає, що даний позов, відповідно до п.9 ч.1ст.176 ЦПК України, все-таки є майновою вимогою, а тому в позовній заяві має бути зазначена ціна позову і сплачено судовий збір за вимогу майнового характеру. Окрім цього, позивачами у відповіді на відзив зазначено те, що акт про встановлення факту не проживання громадян [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , складений депутатом одноособово, без відповідних повноважень і тому даний акт не заслуговує на увагу. На викладену позицію зазначає, що даний акт про встановлення факту не проживання громадян складений депутатом в присутності двох свідків (сусідів), які своїми підписами підтвердили факт не проживання у будинку. Депутат у даній ситуації виступає, як представник народу, до якого звернулись мешканці населеного пункту, який він обслуговує, і як службова особа, він складає відповідні акти та засвідчує відповідні факти, що входить в його компетенцію при розгляді звернень громадян. Натомість відповідно до Акту про встановлення факту проживання за адресою по [ADDRESS] встановлено, що [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , разом здійснювали догляд за своїм батьком [PERSON] , який досягнув 80-ти річного віку, впродовж усього часу і до моменту його смерті у віці 89 років - [INFO] . 20.06.2022 представником позивачів - адвокатом Кметиком Я.С. подано до суду заяву про зменшення позовних вимог, в якій представник позивачів просив позовні вимоги до [PERSON] в частині скасування свідоцтва про право власності видане [PERSON] Тернопільською районною радою 13.06.1991 року на підставі рішення виконавчого комітету №55 від 26.03.1991 року - залишити без розгляду. Ухвалою судді від 08.06.2021 відкрито провадження у цивільній справі №607/6656/21. Постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 16.08.2021 цивільну справу справу №607/6656/21 провадженням зупинено до залучення до участі у справі правонаступників відповідача [PERSON] , котрий помер [INFO] . Протокольною ухвалою судді без видалення суду до нарадчої кімнати у судовому засіданні, яке відбулося 29.03.2022 постановлено залучити до участі в справі правонаступника відповідача [PERSON] , котрий помер [INFO] - [PERSON] , що відображено в протоколі судового засідання. Ухвалою суду від 21.07.2022 позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] в частині скасування свідоцтва про право власності видане [PERSON] Тернопільською районною радою 13.06.1991 року на підставі рішення виконавчого комітету №55 від 26.03.1991 року - залишено без розгляду. Протокольною ухвалою судді без видалення суду до нарадчої кімнати у судовому засіданні, яке відбулося 21.07.2022 постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу розгляду по суті, що відображено в протоколі судового засідання. Представник позивачів - адвокат Кметик Я.С. у судовому засіданні просив позовні задовольнити з підстав, наведених у позові. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Бакалець І.Г. в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечили, з підстав зазначених у відзиві на позов. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , суду пояснив, що з [PERSON] він одружився в 1987 році, її мати [PERSON] (яка являється донькою [PERSON] та [PERSON] ) проживала в одній половині будинку за адресою [ADDRESS] , а в другій проживали її дід [PERSON] і бабця [PERSON] . [PERSON] разом із дружиною [PERSON] часто їздили до її батьків, а також як на свята, так і в звичайні дні провідували дідуся з бабусею. У [PERSON] та [PERSON] були діти, деякі з них до 1991 року проживали разом з ними. Чи були вони в цьому будинку зареєстровані свідок сказати не може. Знає, що [PERSON] не жив в [ADDRESS] , так як проживав в с. Смиківці. На свята він приїздив до батьків, але жити не жив. Другий син, [PERSON] , міг до 1991 року проживати у батьків в с. Петриків. Після одруження, орієнтовно 1991-1992 роки, він переїхав жити в м. Тернопіль. Донька [PERSON] до 1992 року проживала в будинку разом з батьками по [ADDRESS] , а потім переїхала в м. Тернопіль. Через деякий час вона знову повернулась до села. Коли саме, свідок не пам`ятає. Решта дітей [PERSON] , [PERSON] не проживали в даному будинку. [PERSON] , який являється сином [PERSON] і онуком [PERSON] також не проживав в цьому будинку. На той момент, а саме 1991 рік існували колгоспи. З усіх вищевказаних осіб в колгоспі не працював ніхто, крім [PERSON] . Вони вже тоді з дідусем [PERSON] , який все життя пропрацював на цегельному заводі, були на пенсії. Дідусь [PERSON] помер приблизно у 1995-1996 році, бабуся [PERSON] померла в 2003 році, їх син [PERSON] помер в 90-х роках, син [PERSON] в 2000-х роках. Після смерті [PERSON] , його жінка [PERSON] в кінці 90-х років, приблизно 1998-1999 рік, зібрала всю свою родину, всіх дітей і ініціювала щоб, так як всі мають свої квартири, будинки, мають своє власне місце проживання, відмовились від своєї частини будинку [ADDRESS] на користь [PERSON] . Також, сама [PERSON] відмовилась від своєї частини, яка переходила їй в спадщину після смерті чоловіка [PERSON] . Всі погодились і в нотаріальній конторі підписали відповідні документи. [PERSON] був не дуже задоволений таким рішенням, але дав свою згоду. [PERSON] не бачив цих документів, але знає що вся родина ходила до нотаріуса. Чи був цей дім колгоспним, або знаходився у приватній власності і на кого був оформлений свідок не знав на той час. [PERSON] постійно говорив всім, що він є господарем. В свою чергу [PERSON] отримала половину будинку [ADDRESS] . [PERSON] , який являється сином [PERSON] успадкував її після неї. Інших дітей у [PERSON] не було. Чи складалися Петриківським депутатом, або старостою чи іншою посадовою особою якісь документи про те, що всі вищевказані особи, тобто діти [PERSON] та [PERSON] не проживали в будинку [ADDRESS] свідок [PERSON] не знає. [PERSON] працювала в [PERSON] , [PERSON] працював - на [PERSON] , [PERSON] - на комбайновому, [PERSON] - на [PERSON] являється дружиною [PERSON] і матір`ю [PERSON] . В будинку [ADDRESS] вона не проживала ніколи. Допитана всудовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона далека родичка [PERSON] та [PERSON] , так як її чоловік [PERSON] являється їхнім племінником. Свідок [PERSON] проживає по сусідству з родиною [PERSON] , по [ADDRESS] з 1986 року. Пояснила що [PERSON] до свого одруження, проживав разом з батьками в буд. [ADDRESS] , а після одруження приблизно 1986-1987 р. переїхав разом із жінкою [PERSON] жити в с. Смиківці і на даний момент проживає там. Ні [PERSON] , ні його дружина [PERSON] та син [PERSON] не проживали в будинку [ADDRESS] на момент 15 квітня 1991 року. Коли вже [PERSON] проживав в с. Смиківці, він батькам не допомагав. Все по господарству батькам допомагала його рідна сестра [PERSON] , яка проживала разом з батьками та [PERSON] . На момент 15 квітня 1991 року в даному будинку проживали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . На момент 1991 року існував колгосп «Поділля». [PERSON] працював на цегельному заводі. Хто з родини [PERSON] працював в колгоспі вона не знає. Від сусідів, а також від [PERSON] , від [PERSON] [PERSON] взнала, що бабця [PERSON] записала частину будинку [ADDRESS] , в якому вони проживали на доньку [PERSON] і що всі в родині погодились з цим рішенням. Свідок [PERSON] була в дружніх стосунках із сім`єю [PERSON] , тому бачилась з ними часто, заходила в гості. Часто бачила сина [PERSON] . [PERSON] , який щось робив на подвір`ї. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив що являється сусідом родини [PERSON] і [PERSON] , який проживає за адресою [ADDRESS] з 1982 року. У 1987 році [PERSON] дізнався від своєї дружини, яка часто ходила у гості і товаришувала до [PERSON] , яка проживала в буд. [ADDRESS] , що її рідний брат [PERSON] будується в с. Смиківці. На той момент, [PERSON] ще був живий. Він був на пенсії, а до того, зі слів сусідів він працював на цегельному заводі. У 1982 році в будинку [ADDRESS] проживали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . У 1987 році, зі слів свідка, [PERSON] він за даною адресою вже не бачив. [PERSON] одружився і переїхав з цього будинку, він будувався в с. Смиківці. Його дружина [PERSON] та син [PERSON] не проживали в будинку [ADDRESS] . [PERSON] часто зустрічався по роботі з [PERSON] і [PERSON] . Вони на той час працювали на комбайновому заводі в енергоцеху. В цьому будинку [ADDRESS] після 1987 року залишились проживати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Будинок свідка [PERSON] розташований на протилежній стороні дороги, тобто будинок [ADDRESS] і його подвір`я проглядається. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона являється подругою [PERSON] . З її слів, вона з самого дитинства товаришує і в дитинстві спільно виросла з родиною [PERSON] , разом гралися, разом до школи ходили. Її город межує з городом родини [PERSON] . В другій половині будинку [ADDRESS] проживали дід [PERSON] , бабця [PERSON] , їх діти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Після того як [PERSON] одружився з [PERSON] , вона його в будинку не бачила, він кудись переїхав. Сина його, [PERSON] , [PERSON] ніколи не бачила, хоча часто бувала в гостях у [PERSON] . На ті часи існував колгосп «Поділля», а чи хтось працював із родини [PERSON] в колгоспі їй невідомо. Особисто документів [PERSON] не бачила, але знає що цю другу частину будинку [ADDRESS] бабця, тобто [PERSON] , переписала на свою доньку [PERSON] [PERSON] та його дружина [PERSON] навідувались до батьків рідко, доглядала [PERSON] в основному [PERSON] , часто навідували онучки. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини. Як вбачається із Витягу з погосподарських книг Петриківської сільської ради Тернопільського району, наданого Архівним відділом Тернопільської РДА 20.01.2021 за вих.№12-06/05/01, житловий будинок по [ADDRESS] , відносився до колгоспного двору, де членами колгоспного двору станом на 1986-1995 роки були: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Натомість, у Витязі з погосподарської книгиза 1986-90 р.р. значиться, що житловий будинок по [ADDRESS] , відносився до колгоспного двору, де членами колгоспного двору були: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Крім того, як вбачається із довідки виданої виконкомом Петриквської сільської Ради народних депутатів 98 від 12.02.1990, виданої [PERSON] , про те що він проживає вбудинку батьків, в якому проживає наступний склад сімї: голова двору [PERSON] , 1906 р.н., дружина [PERSON] , 1914 р.н., син [PERSON] , 1949 р.н., син [PERSON] , 1954 р.н., невістка [PERSON] , 1966 р.н., внук [PERSON] , 1987 р.н. Також, Судом встановлено, що голова господарства - [PERSON] не був членом колгоспу та не працював у колгоспі, що доводиться документами, які містяться в матеріалах справи. Зокрема, довідкою виданою Тернопільським трестом будівельних матеріалів робітнику Тернопільського цегельного заводу [PERSON] , Розрахунковою книжкою Тернопільського заводоуправління цегельних заводів, війсковим квитком Збройних сил СРСР, в якому соціальне положення солдата [PERSON] вказано - робітник. Таким чином, Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] , 1906 р.н., був робітником Тернопільського цегельного заводу. Отже, ні [PERSON] , ні позивачі не були членами колгоспу та не працювали в колгоспі, а тому віднесення їхнього будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим. Верховний Суд України у постанові від 18 листопада 2015 року (справа № 6-350цс15) висловив однозначну правову позицію, згідно з якою: Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Отже, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим. [PERSON] помер [INFO] у віці 89 років в селі Петриків, Тернопільського району Тернопільської област, актовий запис № 47 від 03.07.1996, що доводиться копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого повторно 19.06.2020 Тернопільским міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ). На момент смерті [PERSON] , з померлим проживали і були зареєстровані: дружина [PERSON] , син [PERSON] , син [PERSON] , невістка [PERSON] та онук [PERSON] , що підтверджується довідкою Петриківської сільської ради № 835 від 22.06.2020 року. Внаслідок його смерті відкрилася спадщина. Із копії спадкової справи №177, заведеної Тернопільською районною державноюнотаріальною конторою в 1999 році до майнапомарлого [PERSON] , наданої на запит суду вбачається, що спадкоємець першої черги за законом [PERSON] звернулася 09.07.1999 із заявою про видачу свідоцтва на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Дружина померлого [PERSON] та діти померлого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , подали заяви про небажання приймати спадщину. Як вбачається із довідки Тернопільської районного госпрозрахункового БТІ від 18 серпня 2020 року № 669, станом на 01.01.2013 року будинковолодіння [ADDRESS] зареєстровано: 1/2 частина за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Тернопільською районною держнотконторою 09.07.1999 року за реєстровим № 1564 та записани в реєстровій книзі № 2 за реєстровим № 170; та 1/2 частина за [PERSON] на підставі дублікату свідоцтва про право власності виданим Тернопільською районною радою 13.06.1991 року на підставі рішення виконкому № 22 від 26.03.1991 року виданим Тернопільською райдерадміністрацією 20.12.2001 року та записано в реєстровій книзі № 2 за реєстровим № 170. Також згідно довідки Петриківської сільської ради від 30.07.2020 року № 1045 житловий будинок по [ADDRESS] рахується за [PERSON] - 1/2 частини та померлою [PERSON] 1/2 частини. Позивачі звернувшись до суду із позовом просили визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] видане Тернопільською районною державною нотаріальною конторою 09.07.1999 року за реєстровим № 1564 та записано в реєстровій книзі № 2 за реєстровим № 170 на [PERSON] , посилаючись на те, що [PERSON] 09.07.1999 року, з незрозумілих причин оформила право власності на 1/2 частину спадкового майна, забравши фактично, окрім спадкового майна після смерті [PERSON] , і частки власності позивачів в будинку, як членів колгоспного двору, що фактично належали позивачам станом на 15 квітня 1991 року так, як позивачі на той час були зареєстровані в даному будинку і не втратили права власності в колгоспному дворі. Що стосується даної вимоги позивачів суд приходить до наступного. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного суду України, котрі викладено у Постанові №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Згідно ст.120 ЦК УРСР (1963р.) «майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної власності. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти». Відповідно до правової позиції, висловленої в постанові Судової палати у цивільних справах від 18.11.2015р. у справі № 6-350цс15 "згідно із частиною першою статті 120, статтею 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5, а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно зі змістом цих Вказівок суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади". Аналогічні висновки містяться в правових позиціях, висловлених в постановах Судової палати у цивільних справах від 15.01.2014р. у справі № 6-145цс13, від 24.12.2014 року у справі № 6-192цс14. Таким чином, статус колгоспного двору залежить від участі голови господарства, а також його члена в колгоспі. Як встановлено в судовому засіданні, ні [PERSON] , ні позивачі, не працювали у колгоспі та не були членами колгоспу, а тому віднесення їхнього будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим. [PERSON] , належав до суспільної групи робітників, що достеменно встановлено при розгляді справи, а тому дане будинковолодіння, повинно належати до суспільної групи господарств - робітничий двір. Оскільки спірний житловий будинок з господарськими спорудами відносився до суспільної групи робітничий двір, тому положення статей 120, 123 ЦК УРСР застосуванню не підлягають, оскільки майнові правовідносини господарства робітника були врегульовані загальними нормами цивільного, земельного та сімейного права. Він не мав статусу колгоспного двору, а тому немає підстав застосування до правовідносин у цій справі норм ЦК УРСР 1963 року, у тому числі за аналогією закону. Відтак, слід керуватися вимогами Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР 1969 року, за яким суб`єктами права спільної сумісної власності вважалося подружжя. Так, згідно з ч.1 ст.22 даного Кодексу майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ч.1 ст.28 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Таким чином, виходячи із правових норм, які діяли на момент виникнення права власності на спірне будининковолодіння, воно є майном, набутим подружжям за час шлюбу, належало [PERSON] та [PERSON] в рівних частках - по 1/2 частині кожному. Зважаючи на те, що [PERSON] помер [INFO] , правовідносини щодо спадкування після його смерті регулюються нормами ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. За нормами ст. 529 ЦК УРСР 1963 року, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Згідно із ст.ст. 548-549 ЦК УРСР 1963 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 553 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Враховуючи те, що [PERSON] заповіту щодо належного йому майна, не складав, спадщину після його смерті прийняла дочка [PERSON] , оскільки інші спадкоємці першої черги, а саме дружина померлого [PERSON] та діти померлого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , подали заяви про небажання приймати спадщину. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого повторно 19.06.2020 Тернопільским міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ). На момент смерті [PERSON] , з померлою проживали і були зареєстровані: син [PERSON] та син [PERSON] , що підтверджується довідкою Петриківської сільської ради № 834 від 22.06.2020 року. Як вбачається із Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) після померлої [INFO] [PERSON] , спадкова справа не заводилась, інформація в Спадковому реєстрі - відсутня. Доводи позивача [PERSON] викладені ним у позові, про те, що на час смерті [PERSON] він проживав та був зареєстрований із померлою, а тому фактично вступив в управління спадковим майном та вважається таким, що прийняв спадщину, Суд до уваги не приймає, з наступних підстав. Пленум Верховного Суду України в абз. 3 п. 1 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах по спадкування» роз`яснив, що відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (1540-06) (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності Цивільним кодексом України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Зважаючи на те, що [PERSON] померла [INFO] , однак строк на прийняття спадщини не закінчився до 01 січня 2004 року, правовідносини щодо спадкування після її смерті регулюються нормами ЦК України, 2004 року. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За нормами ст.1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. В силу вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Частинами другою та шостою статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання, доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Зі змісту наведених норм закону вбачається, що під постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19) та у постанові від 28 квітня 2021 року в справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20). Натомість, як вбачається із Акту про встановлення факту не проживання громадян [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за адресою [ADDRESS] , встановлено, що починаючи з 1987 року і до квітня 2022 року, [PERSON] , [PERSON] . Та [PERSON] , фактично непроживали за вказаною адресою, не приймали фінансової та матеріаальної участі у веденні спільного господарства не сплачували комунальні платежі та неприймали участі у витратах на утримання будинку. Також, факт того, що позивач [PERSON] на час смерті [PERSON] не проживав із померлою, підтвержється показами свідків, допитаних в судовому засіданні. Тому, державна реєстрація відповідача у спірному будинку, сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті матері за адресою реєстрації. Таким чином, беручи до уваги вищенаведене, Суд приходить до переконання, що позивач [PERSON] спадщину після смерті матері не прийняв. Що стосується вимоги позивачів про визнання за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] право на частку в спільній сумісній власності на житловий будинок по [ADDRESS] по 1/6 частині даного будинковолодіння, Суд зазначає, вона до задоволення не підлягає, оскільки як уже було встановлено, дане будинковолодіння помилково було віднесено до групи господарств - колгоспний двір. Натомість, вказаний вище житловий будинок по [ADDRESS] , повинен належати до суспільної групи господарств - робітничий двір. Тому, враховуючи те, що спірний житловий будинок з господарськими спорудами відносився до суспільної групи робітничий двір, положення статей 120, 123 ЦК УРСР застосуванню не підлягають. Таким чином, виходячи із правових норм, які діяли на момент виникнення права власності на спірне будининковолодіння, воно є майном, набутим подружжям за час шлюбу, належало [PERSON] та [PERSON] в рівних частках - по 1/2 частині кожному. Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, Суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252ЦК України). Статтями 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст.261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З матеріалів справи вбачається, що з часу відкриття спадщини, після смерті [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] - матері та батька позивача [PERSON] пройшло, понад 20 років, при цьому із вимогою про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] виданого Тернопільською районною державною нотаріальною конторою 09.07.1999 року за реєстровим № 1564 та записано в реєстровій книзі № 2 за реєстровим № 170 на [PERSON] , позивачі звернулися лише 15 квітня 2021 року, а отже не вчиняли активних дій задля захисту свого спадкового права. Таким чином, перебіг строку позовної давності для захисту своїх спадкових прав після смерті батька почався для [PERSON] з моменту отримання Свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] та після смерті матері - з моменту відкриття спадщини, оскільки позивачу було достеменно відомо про дані обставини. Згідно зі ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Як було встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] особисто подав нотаріусу заяву про те, що він не приймає спадщину після смерті батька та не претендує на неї. Так же ж само, йому було відомо про час відкриття спадщини після смерті його матері, однак жодних дій щодо оформлення спадкового майна він не вчиняв. Згідно з приписами ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Представником відповідача ініційовано в судовому засіданні заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог позивачів . Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, в судовому засіданні не надано обґрунтувань та не зазначено доказів на підтвердження причин поважності пропуску строку позовної давності. За таких обставин, суд приходить до висновку, що незважаючи на те, що позивачами пропущений строк позовної давності звернення до суду за захистом порушених прав, однак у задоволенні позовних слід відмовити за його безпідставністю.

Outcome: dismissed