Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-04 00:00:00

18.05.2023 року позивачі звернулись до суду з позовом, в якому просять визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] від 28.01.1997 року, укладений між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з другої сторони, на Товарній біржі "Одеська універсальна товарна біржа GIP", зареєстрований за №97/0032. Ухвалою суду від 02.06.2023 року провадження по справі відкрито. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в підготовчому судовому засіданні 21.06.2023 року позовні вимоги підтримали, до судового засідання не з`явились, подали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій просять задовольнити позов та не заперечують проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до судового засідання не з`явились, повідомлялись належним чином, причини неявки суду невідомі. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку про наявність підстав у розумінні ч. 1 ст. 280 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 28.01.1997 року на Одеській універсальній товарній біржі GIP був укладений договір №97/0032 купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені неповнолітнього сина [PERSON] , 1990 року народження, продали, а [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені неповнолітньої доньки [PERSON] , купили квартиру за адресою: [ADDRESS] /а.с.12-13/. Договір був зареєстрований в ОМБТІ та РОН 31.01.1997 року під № 558 пр-стр.36 кн. 217 пр. Судом досліджено лист приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ланського А.В. від 11.05.2023 року, вих. №113/02-14, на адресу [PERSON] щодо отримання Свідоцтва про право на спадщину за законом, з якого вбачається, що під час вивчення та перевірки документів з метою підготовки до видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті в листопаді 2022 року доньки [PERSON] , [INFO] , було встановлено, що спадкове майно складається, зокрема, з 1/3 частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Документом, який встановлює право власності [PERSON] на вищезазначене нерухоме майно є договір №97/0032 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований Одеською універсальною товарною біржею 28.01.1997 року. В листі приватний нотаріус також зазначає, що вказаний біржовий договір був укладений з порушенням вимог ст. 15 Закону України "Про товарну біржу", а саме - біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. У зв`язку з тим, що неповнолітні діти не були членами Одеської універсальної товарної біржі, приватний нотаріус пропонує [PERSON] звернутися до відповідного суду з позовною заявою про визнання цього договору дійсним. Матеріали справи не містять доказів, які були б відхилені судом. Суд зазначає, що спірні правовідносини є сімейними та регламентуються положеннями ст. ст. 47, 224 ЦК Української РСР 1963 року, ст. ст. 209, 220 ЦК України. У ході розгляду справи судом не виявлено норм права, на які посилалися позивачі, що не підлягають застосуванню до даних правовідносин. На момент укладання договору купівлі-продажу вказаної квартири був чинним Закон України "Про товарну біржу", відповідно до умов якого договори, оформлені товарною біржею, визнавались дійсними, а сам правочин купівлі-продажу було вчинено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства. В подальшому до ЦК Української РСР 1963 року були внесені зміни, відповідно до яких угоди щодо відчуження нерухомого майна підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Окрім того, спірний договір був укладений за участі неповнолітніх осіб. Відсутність належних правовстановлюючих документів на квартиру, на думку суду, істотним чином порушує права позивачів, які підлягають судовому захисту. Згідно положень ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР 1963 року якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічне за змістом положення містить ч. 2 ст. 220 ЦК України - якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, на підставі вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивачів підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.

Outcome: approved