Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-29 00:00:00

17 жовтня 2022 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що їй на праві власності належить 2/3 частин квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 27 серпня 2009 року. Прочинаючи із вказаної дати укладення договору позивач фактично користується, розпоряджається та добросовісно володіє не лише належною їй на праві власності частиною квартири, а всією квартирою в цілому, здійснюючи всі необхідні дії по утриманню та догляду за квартирою. Зокрема, позивач здійснює капітальний ремонт та сплачує житлово-комунальні послуги, які надаються за адресою квартири. Позивач здійснює володіння всією квартирою з означеної дати безперервно та відкрито протягом 13 років. В той же час, відповідачі, яким належить по 1/6 частин зазначеної квартири, весь час проживання позивача у квартирі жодного разу не приймали участі в утриманні цієї квартири, в її володінні та користуванні, не здійснили жодної оплати житлово-комунальних послуг, тобто не реалізують своє право власності протягом зазначених 13 років. За викладених обставин позивач звернулась до суду із даним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на належну відповідачам 1/3 частину вищевказаної квартири за напувальною давністю. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати та із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги позивача підтримав, наполягав на задоволенні позову в повному обсязі з викладених у позові підстав та обставин. Представник відповідачів в судовому засіданні проти позовних вимоги заперечував, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, надав суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості. В обґрунтування своїх заперечень проти позовних вимог позивач послався на те, що сторони є співвласниками квартири [ADDRESS] , відповідачам належить по 1/6 частин зазначеної квартири. Позивач була обізнана, що власниками спірної 1/3 частини квартири є відповідачі, а тому заволодіння позивачем такою часткою майна не може вважатись добросовісним, а сам по собі факт користування майном не є достатньою підставою для виникнення у позивача права власності на таке майно в порядку ст.344 ЦК України. Представником позивача було подано відповідь на відзив, в якому представник, посилаючись на вже викладені у позові підстави та обставини, стверджує про відкритість та добросовісність заволодіння позивачем спірною часткою квартири, стверджує про фактичну відмову відповідачів від свого права власності на спірну частку квартири, а також на можливість визнання права власності за напувальною давністю на нерухоме майном, яке вже має титульних власників. У своїх запереченнях на відповідь на відзив представник відповідачів знову просив відмовити у задоволенні позову з підстав та за обставин, які викладені у відзиві, а також послався на те, що відповідачі не користувались квартирою з огляду на її те, що вона є однокімнатною та має невелику площу, яка не дозволяє мешкати у ній одночасно всім трьом її співвласникам. За таких обставин суд вважає за можливе у відповідності до ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за наведеної явки учасників справи. Вислухавши представників сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивачу на підставі договору дарування частини квартири, посвідченого 27 серпня 2009 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Панченко О.В. за реєстровим №2926, належить на праві власності 2/3 частини квартири [ADDRESS] . Державна реєстрація права власності за позивачем здійснена 30 вересня 2009 року. Викладені обставини підтверджуються копією договору дарування, копією витягу з Державного реєстру правочинів, копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Іншими співвласниками квартири [ADDRESS] є відповідачі по справі, яким належить на двох 1/3 частини зазначеної квартири, тобто по 1/6 частині кожному із співвідповідачів на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 26 листопада 2008 року. Державна реєстрація права власності за співвідповідачами на належні їм частки квартири відбулась 26 грудня 2008 року. Викладені обставини підтверджуються копіями свідоцтв про право на спадщину, копіями витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно, копією свідоцтва про укладення шлюбу. Також судом встановлено, що вищевказана квартира як на момент набуття позивачем права власності на 2/3 частини цієї квартири, так і на момент розгляду справи має наступні технічні характеристики: загальна площа 39,6 м2, житлова площа 18,4 м2, складається з коридору, кладової, санвузлу, кухні, однієї житлової кімнати та лоджії. Викладені обставини підтверджуються копією технічного паспорту на квартиру, копією звіту про оцінку майна. При цьому, як вбачається зі змісту матеріалів цивільної справи, зокрема копії технічного паспорту, а також не заперечувалось стороною позивача, позивач на момент набуття права власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] достеменно знала про наявність інших титульних співвласників зазначеної квартири співвідповідачів по справі, анкетні дані яких зазначені в тексті технічного паспорту, а також відомості про наявність останніх не могли бути не повідомлені при нотаріальному посвідченні договору дарування 2/3 частини квартири позивачу. Відповідно до копії довідки голови ОСББ «Березинська 25» від 22 вересня 2022 року позивач зареєстрована за адресою квартири [ADDRESS] з 31 липня 2017 року, а фактично мешкає щонайменше з дати укладення договору дарування, тобто з 27 серпня 2009 року, зробила капітальний ремонт у квартирі, сплачує комунальні послуги. Факт сплати комунальних послуг за період з 01 жовтня 2019 року підтверджується і копією довідки за особовим рахунком позивача. Згідно копії договору від 11 липня 2022 року з розрахунком до нього, копії акту здачі-приймання робіт позивач замовила ремонтно-оздоблювальні роботи у квартирі [ADDRESS] , які були проведені ФОП [PERSON] протягом липня-серпня 2022 року, а їх вартість склала 471540,16 гривень. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані положеннями Конституції України, ЦК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Згідно ст.11\~ЦК України\~підставами виникнення\~цивільних прав\~та обов`язків,\~зокрема,\~є договори\~та інші\~правочини.\~У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно житлові будинки, квартири тощо), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом (тобто з 01 січня 2001 року). За змістом ст.ст.181, 182, 331 ЦК України, ст.ст.4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності та інші речові права на нерухомі речі (житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення тощо), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Нормою ст.27 ч.1 п.9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться, зокрема, на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості. Згідно ст.16\~ЦК України\~способом захисту\~цивільних прав\~та інтересів\~може бути визнання права. За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Так, у відповідності до змісту наведених судом вище норм цивільного законодавства набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, зокрема на нерухоме майно (будівлі, квартири, земельні ділянки тощо). Можливість виникнення права власності безпосередньо на підставі рішення суду передбачено лише у ст.335 (набуття права власності на безхазяйну річ), ст.344 (набувальна давність), ст.376 (самочинне будівництво) ЦК України, в усіх інших випадках право власності набувається з незаборонених законом підстав, а рішення суду про визнання права власності в останньому випадку лише підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах. В свою чергу, ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені у ст.344 ЦК України, відповідно до ч.ч.1, 4 якої особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст.344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, позивачем у справах про набуття права власності за набувальною давністю є володілець чужого майна. Набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст.2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст.344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий ч.3 ст.344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст.344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Аналогічні наведеним вище висновки суду містять у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року по справі №910/17274/17, а також у постановах Верховного Суду від 25червня 2018 року по справі №293/312/15-ц, від 01 серпня 2018 року по справі №201/12550/16-ц, від 24 квітня 2019 року по справі №161/2313/17, від 27 січня 2021 року по справі №199/7432/16-ц, від 04 червня 2021 року по справі №616/278/19, від 10 червня 2021 року по справі №522/24234/16-ц, від 17 червня 2021 року по справі №457/742/17, від 08 листопада 2021 року по справі №199/11831/13-ц, від 20 грудня 2021 року по справі №294/380/20, від 10 лютого 2022 року по справі №622/284/20, від 05 квітня 2022 року по справі №642/3930/20, від 13 квітня 2022 року по справі №740/3305/20, від 19 травня 2022 року по справі №636/1853/18, від 15 червня 2022 року по справі №125/1211/21, від 29 червня 2022 року по справі №199/6591/19, від 15 листопада 2022 року у справі №293/1061/21. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Верховного Суду, оскільки за змістом ч.1 ст.344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Із змісту ст.344 ЦК України вбачається, що право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а тому встановлення власника майна або безхазяйної речі є однією з обставин, що має значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю мав бути попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем має бути орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Наведені висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 травня 2020 року по справі №541/1369/17, від 07 жовтня 2020 року по справі №585/4912/16-ц. У постанові від 30 травня 2018 року по справі №757/62553/16-ц Верховний Суд дійшов висновку, що враховуючи положення ст.ст.335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. З огляду на положення ст.376 ЦК України право власності за набувальною давністю на об`єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Стосовно обставин спірних правовідносин сторін, то з огляду на зміст наданих сторонами доказів, суд, спираючись на наведені вище правові висновки та норми законодавства, приходить до висновку про відсутність сукупності всіх умов для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно, зокрема такої як добросовісність заволодіння майном. До такого висновку суд доходить, ґрунтуючи свою правову позицію на тому, що позивачем не доведено наявності тих підстав та обставин заволодіння нею спірною часткою нерухомого майна (квартири), які дозволяли б дійти безумовного висновку про добросовісність заволодіння, зокрема, що позивач не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності на спірну частку квартири. Натомість, в ході розгляду справи судом встановлено не тільки наявність у спірної частки квартири титульних власників (співвідповідачів), які через представника під час розгляду справи стверджували про свою зацікавленість у такому майні, а й встановлено достеменну обізнаність позивача ще на час укладення договору дарування від 27 серпня 2009 року про те, що спірна частка квартири вже має своїх законних власників належить на праві власності співвідповідачам. При цьому твердження сторони позивача про те, що відповідачі фактично відмовились від свого права власності на спірну частку квартири, не знайшло свого належного підтвердження в ході розгляду справи, зокрема з огляду на категоричну позицію співвідповідачів з цього питання, а також ту обставину, що квартира, яка належить сторонам, і частка у якій є предметом спору, є однокімнатною, має невелику площу, яка не дозволяє одночасно користуватись квартирою всім трьом її співвласникам. Проживання у такій квартирі лише позивача само по собі з огляду на норму ст.347 ЦК України не може бути підставою для висновку про добросовісність заволодіння позивачем всією квартирою та задоволення позову. Не є самодостатніми підставами для задоволення позову твердження позивача про сплату нею одноосібно житлово-комунальних послуг, які надавались за адресою квартири, та проведення ремонту квартири, оскільки такі обставини можуть бути підставою лише для пред`явлення вимог позивачем до відповідачів з приводу компенсації останніми сплачених позивачем коштів у відповідності до розміру часток співвласників з урахуванням на норми ст.322 ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» тощо за умови належної доведеності необхідності та розміру здійсненої позивачем оплати послуг та ремонту. Крім того, матеріали справи містять належні докази щодо сплати комунальних послуг позивачем лише з 2019 року, а оплати ремонту лише у 2022 році, що не дає суду достатніх підстав для висновку про володіння позивачем всією квартирою протягом останніх десяти років до момент звернення до суду із даним позовом. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та недоведеними, а отже такими, що не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: dismissed