Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-16 00:00:00

Заявниця [PERSON] звернулася в суд із заявою про встановлення факту батьківства. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] у неї народився син [PERSON] . Батьком дитини був записаний [PERSON] , оскільки вона перебувала із ним у шлюбі. Однак, біологічним батьком [PERSON] є [PERSON] , [INFO] , з яким у той період часу у неї були стосунки. [PERSON] відразу повністю визнав [PERSON] своєю дитиною, надав посильну допомогу для нього, в тому числі і матеріальну. [INFO] , [PERSON] помер. Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 08 червня 2023 року, було виключено запис про [PERSON] , як про батька з актового запису про народження [PERSON] . На даний час, вона, як законний представник свого неповнолітнього сина, в інтересах останнього має намір оформити соціальну допомогу у зв`язку із втратою годувальника, а тому змушена звернутися до суду із даною заявою. У судове засідання заявниця [PERSON] не з`явилася, подавши заяву про розгляд справи без її участі, заявлені вимоги підтримує у повному обсязі. Представник заінтересованої особи Дубровицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Сарненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання не з`явився. Згідно поданої заяви в.о.начальника відділу Н.Янчарук, остання просить розгляд справи проводити без участі представника. Представник заінтересованої особи Сарненського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Сарненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) в судове засідання не з`явився. Згідно поданої заяви в.о. начальника відділу Діани Юрчук, остання просить розгляд справи проводити без участі представника. Відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи та встановивши, що вимоги заявника не зачіпають інтереси третіх осіб, а прийняте рішення суду не суперечить вимогам чинного законодавства, суд дійшов висновку, що заяву слід задоволити з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини 1 статті 293 Цивільного процесуального кодексу України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з пунктом 5 частини 2 статті 293 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема на підставі частини 2 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.. Відповідно до частини 3 статті 294 Цивільного процесуального кодексу України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України. Відповідно до змісту частин 1, 2 статті 121 Сімейного кодексу України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за рішенням суду. Судом встановлено, що 30 жовтня 2006 року, між заявницею [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 22 лютого 2021 року, було розірвано (а.с.8). В період шлюбу у них народилася дитина - [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Батьком дитини записаний [PERSON] (а.с.7). Однак, як стверджує заявниця у своїй заяві, біологічним батьком [PERSON] є [PERSON] , [INFO] , з яким у той період часу у неї були стосунки. [INFO] , [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.9). Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 08 червня 2023 року, було виключено запис про [PERSON] [INFO] , як про батька з актового запису про народження [PERSON] [INFO] (а.с.11). В подальшому, зміни до актового запису про народження сина заявниці були вчинені у відповідності до статті 135 Сімейного кодексу України, а саме в графі "Батько" вказано її прізвище " [PERSON] ", а ім`я та по батькові з її слів - [PERSON] . Відповідно до статті 130 Сімейного кодексу України, у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України. Пленум Верховного Суду України в пункті 15 постанови №5 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" вказав, що суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини. Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини. Крім цього, Пленум Верховного Суду України в абзацах 3-5 пункту 7 постанови №3 від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вказав, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт батьківства може бути встановлено за рішенням суду в окремому провадженні. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини 1 статті 135 цього Кодексу. Частиною 1 статті 135 Сімейного кодексу України визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Отже, передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства відповідно до частини 1 статті 130 Сімейного кодексу України є смерть того, батьківство кого встановлюється, або оголошення його померлим. Предметом доказування у справах про визнання батьківства або про встановлення факту батьківства є встановлення походження дитини від певної особи. Тлумачення норм статті 130 Сімейного кодексу України свідчить, що законом не встановлено переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до вимог Цивільного процесуального кодексу України (стаття 128 Сімейного кодексу України). У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 червня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснюється, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Походження дитини встановлюється судом з урахуванням усіх обставин. При цьому можуть застосовуватися будь-які засоби доказування, передбачені цивільним процесуальним законодавством: пояснення сторін та третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази, висновок експерта. В основу рішення суду не можуть бути покладені лише докази, отримані з порушенням закону, які не мають юридичної сили. Доказами походження дитини від певної особи можуть бути будь-які фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, визнання особою батьківства, а також інші обставини, що засвідчують походження дитини від певної особи. Спільне проживання та ведення спільного господарства може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Батьківство може бути визнано особою як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Вказані обставини та інші обставини, що стосуються справи, можуть бути підтверджені поясненнями сторін і третіх осіб, показаннями свідків, письмовими доказами, речовими доказами і висновками експертів. Зокрема, доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими доказами; висновками експертів; показаннями свідків (статті 76 Цивільного процесуального кодексу України). На підтвердження факту батьківства [PERSON] до малолітнього [PERSON] , заявницею нанадо звіт ДНК про встановлення факту спорідненості. Як вбачається із зазначено звіту ДНК про встановлення факту спорідненості, для порівняння використовувалися біологічні зразки [PERSON] та сина [PERSON] - [PERSON] , [INFO] . Імовірність спорідненості становить 99,520758% (а.с.16-18). Відповідно до частини 1 статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до вимог статей 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, судом отримані достатні докази, які підтверджують факт походження дитини [PERSON] від [PERSON] , а відтак заяву слід задоволити.

Outcome: approved