Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності за давністю володіння, посилаючись на те, що його мати, [PERSON] , на підставі рішення Ради депутатів №651 від 26 серпня 1970 року отримала у власність двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Даний факт підтверджується довідкою ЖСК'№22 від 06.05.1992 року №2140 яка зберігається в ЧООБТІ. Вказана квартира складається з 2-х кімнат: загальна площа якої складає 44,1 кв.м, житлова площа 31,04 кв.м. Він вдруге приписаний до квартири [ADDRESS] , з 06 грудня 1995 року,після того, як відслужив у збройних силах [INFO] [PERSON] померла. 15 червня 2021 року він звернувся до Першої черкаської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, так-як вважав, що квартира [ADDRESS] є власністю його матері. На підставі запиту Першої черкаської державної нотаріальної контори «Про витребування правовстановлювального документу для оформлення спадкового права, він отримав у КП ЧООБТІ довідку №23350 о від 22 червня 2021 року із якої дізнався, що мати подарувала Відповідачу [PERSON] квартиру [ADDRESS] на підставі договору дарування №8937 від 25.10.2006 року, який посвідчений приватним нотаріусом Веліковим А.І. 02 листопада 2006 року [PERSON] зареєструвала квартиру в реєстрі ЧООБТІ. Таким чином, з 2006 року відповідач [PERSON] стала власником квартири, проте, жодного дня у вказаній квартирі не проживала, не приймала участі у сплаті комунальних платежів, та-як, її місце реєстрації та постійне проживання, - Російська Федерація, Московська область Вважає, що він є добросовісним володільцем квартири [ADDRESS] , так як не знав, що квартира [ADDRESS] є власністю його сестри [PERSON] , при цьому, від нього приховали, хто є власником квартири, навіть комунальні послуги сплачувалися на ім`я [PERSON] . Тому і не було відомо, що його володіння квартирою є незаконним. Разом з цим, він відкрито, добросовісно, безперервно, на протязі більше 10 років користується вказаною квартирою, а саме проживає в ній з 06 грудня 1995 року по даний час. Сплачує комунальні платежі за квартиру. Натомість відповідач не бажає в позасудовому порядку врегулювати це питання та бажає продати квартиру. У зв`язку з цим, просить визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю. Ухвалою від 16 січня 2023 року справу прийнято до провадження та призначеного до підготовчого судового засідання в порядку загального позовного провадження. 14 квітня 2023 року відповідачем подано відзив на позовну. Ухвалою від 20 червня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 29 червня 2023 року позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач до судового засідання не з`явилася, подала до суду відзив на позовну, в якому просила розглядати справу у її відсутність, у задоволенні позову просила відмовити. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. В судовому засіданні встановлено, що мати позивача, [PERSON] , на підставі рішення Ради депутатів № 651 від 26 серпня 1970 року отримала у власність двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира складається з 2-х кімнат: загальна площа якої складає 44,1 кв.м, житлова площа 31,04 кв.м. З 06 грудня 1995 року позивач зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується відповідною відміткою в його паспорту (а.с.17). [INFO] мати позивача [PERSON] померла, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть від 29 квітня 2021 року. Позивач вказує, що 15 червня 2021 року він звернувся до Першої черкаської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, так-як вважав, що квартира [ADDRESS] є власністю його матері. На підставі запиту Першої черкаської державної нотаріальної контори «Про витребування правовстановлювального документу для оформлення спадкового права, він отримав у КП ЧООБТІ довідку №23350 о від 22 червня 2021 року із якої дізнався, що мати подарувала Відповідачу [PERSON] квартиру [ADDRESS] на підставі договору дарування №8937 від 25.10.2006 року, який посвідчений приватним нотаріусом Веліковим А.І. 02 листопада 2006 року [PERSON] зареєструвала квартиру в реєстрі ЧООБТІ. Позивач також вказує, що з 2006 року відповідач [PERSON] жодного дня у вказаній квартирі не проживала, не приймала участі у сплаті комунальних платежів, та-як, її місце реєстрації та постійне проживання, - Російська Федерація, Московська область. Особові рахунки по комунальних послуг не переоформлені і так і залишилися на матері - [PERSON] . При цьому, позивач також зазначає, що він є добросовісним володільцем квартири [ADDRESS] , так як не знав, що квартира [ADDRESS] є власністю його сестри [PERSON] , при цьому, від нього приховали, хто є власником квартири, навіть комунальні послуги сплачувалися на ім`я [PERSON] . Тому і не було відомо, що його володіння квартирою є незаконним. Разом з цим, він відкрито, добросовісно, безперервно, на протязі більше 10 років користується вказаною квартирою, а саме проживає в ній з 06 грудня 1995 року по даний час. Сплачує комунальні платежі за квартиру. А тому просить визнати за ним право власності на вказану квартиру за набувальною давністю. Відповідач проти заявлених позовних вимог заперечує та у відзиві на позовну заяву вказала, що згідновитягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №12366797 від 02.11.2006 (а.с.15), а також довідки КП «ЧООБТІ» №23350-о від 22.06.2021 (а.с.14 ), [PERSON] , на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Оригінали правовстановлюючих документів на вказану квартиру знаходяться у неї. Отже, вона є єдиним титульним власником вказаної квартири, підстав для припинення її права власності на вказану квартиру, серед тих, що визначені ч.1 ст.346 ЦК України, у даному випадку немає. Позивач вселився у квартиру за згодою власника - їхньої матері [PERSON] , та зареєструвався у вказаній квартирі. Після дарування матір`ю їй вказаної квартири, позивач продовжив проживати у ній, що має місце і на сьогодні, чому вона не заперечувала. Від права власності на квартиру вона не відмовляється та проти визнання права власності на це майно за Позивачем категорично заперечує, тому вважає, що вказане майно не може бути об`єктом набувальної давності. Вирішуючи питання в межах заявлених позовних вимог, а також наданих сторонами пояснень та письмових доказів, суд приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває права власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Із змісту ст. 344 ЦК України випливає, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випаду при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, те, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнішнім володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. З наведеного можна зробити висновок, що встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст.344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність, суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давніший строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так салю, як поводився б із ним власник. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не Спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/233 8/16-ц (провадження № 61 -2017св 18). З огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Аналогічний правовий висновок щодо правильності застосування положень ст.344 ЦК України, зробив Верховний Суд у постановах від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18 (провадження № 61-4186св21), від 24 червня 2021 року у справі № 219/49/20 (провадження № 61-2924св21), від 23 вересня 2021 року у справі № 206/1759/20 (провадження № 61-9602св21), від 13 лютого 2023 року у справі №752/13337/19 (провадження №61-19667св21) та ін. Тому та обставина, що позивач проживає в квартирі більше десяти років та оплачує комунальні послуги не породжує права позивача на набуття права власності за набувальною давністю. Крім того, суд враховує, що відповідач як власник квартири не відмовляється від свого права власності на неї. Враховуючи викладене, суд вважає, що підстави для визнання за позивачем права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, визначені ст.344 ЦК України, відсутні, а відтак приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки позивачем обраний не вірний спосіб захисту.

Outcome: dismissed