Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-02 00:00:00

У січні 2023 року до Святошинського районного суду м. Києва надійшла позовна заява Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві до Товариства з обмеженою відповідальністю «БИЛАЙН», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28.08.2022 року о 22 год. 40 хв. в напрямку м. Києва, на 19-му км автодороги Київ - Чоп по вулиці Брест - Литовське шосе (в межах міста Києва) по напрямку руху до центра міста Києва відбулося зіткнення вантажного сідлового тягача DAF з напівпричіпом - цистерною, д.н.з. [NUMBER] під керуванням громадянина [PERSON] , [INFO] та службового автомобіля Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (далі - ТУ ДБР у м. Києві) Skoda Superb, д.н.3. [NUMBER] . Водій тягача DAF [PERSON] , під час здійснення маневру з перестроювання з правої в ліву смугу, не надав переваги у русі автомобілю Skoda Superb, який рухався по лівій смузі дороги. В результаті таких дій водія тягача DAF [PERSON] відбулось зіткнення між вказаними транспортними засобами, від якого автомобіль Skoda Superb відкинуло на зустрічну смугу, де він зконтактував з металевим колесовідбійником, в результаті чого транспортний засіб отримав механічні пошкодження, а власник - ТУ ДБР у м. Києві зазнав матеріальних збитків. Позивач зазначає, що у судовому засіданні 14 листопада 2022 року в Святошинському районному суді міста Києва у справі №759/12811/22 [PERSON] вину визнав та пояснив, що дійсно мали місце обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення серії ААД №365447 від 21.09.2022 року, а також зазначив, що працює водієм у Товариства з обмеженою відповідальністю «БИЛАЙН» та раніше до адміністративної відповідальності не притягувався. Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року у справі №759/12811/22 [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. У зв`язку із тим що в ДТП, яка сталась 28.08.2022 року відповідальним за заподіяння шкоди визнано водія Товариства з обмеженою відповідальністю «БИЛАЙН» [PERSON] , цивільно-правову відповідальність ТОВ «БИЛАЙН» застраховано за договором добровільного страхування наземного транспорту «пряме врегулювання автоцивілки» №06-TR/EP - 208446446 від 28.03.2022 року (далі - Договір №06-TR/EP - 208446446 від 28.03.2022 року), Поліс №208446446 від 28.03.2022 року з Товариством з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа - Гарант», ТУ ДБР у м. Києві звернулась до страхової фірми з заявою про страхове відшкодування. ТДВ СК «Альфа - Гарант» в межах Договору №06-TR/EP - 208446446 від 28.03.2022 року та Полісу №208446446 від 28.03.2022 року складено страховий акт №ЦВ/22/3463 та встановлено суму страхового відшкодування в розмірі 128 700, 00 гривень за вичитом франшизи - 1 300,00 грн. Страхова сума 06.12.2022 року перерахована на рахунок ТУ ДБР у м. Києві. Позивач вказав, що ринкова вартість колісного транспортного засобу Skoda SuperB станом на 21.12.2022 року становить 1 661 134,00 грн. та вартість збору на обов`язкове державне пенсійне страхування під час першої державної реєстрації легкового автомобіля 5% - 83 056,70 грн., згідно з пунктом 7 статті 1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування». Тому ТУ ДБР у м. Києві вважає, що ним понесені значно більші витрати у зв`язку з фізичним знищенням транспортного засобу, аніж отримані страхові відшкодування. Оскільки вина відповідача щодо пошкодження транспортного засобу позивача повністю встановлена постановою Святошинського районного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року у справі №759/12811/22, а страхові відшкодування не в повній мірі покрили завдану матеріальну шкоду, вважає. що саме з відповідача підлягає стягненню різниця між отриманими страховими виплатами та вартість матеріальної шкоди у розмірі: 1 615 490,70 грн. з яких: - 128 700, 00 грн. сума страхового відшкодування; - 1 661 134,00 грн. вартість матеріального збитку; - 83 056,70 грн. вартість збору на обов`язкове державне пенсійне страхування під час першої державної реєстрації легкового автомобіля 5%. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30 січня 2023 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 27.02.2023 року від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] до суду надійшла заява, в якій він зазначив про порушення, що відбулись 28.02.2022 року після ДТП, а саме те, що [PERSON] було зроблено звернення щодо ДТП до керівника ТОВ «БИЛАЙН» з проханням виїзду на місце ДТП, яке залишилось без реагування. Наголосив на тому, що протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №365447 від 21.09.2022 року складено з порушенням законодавства. Також вказав про те, що постанова від 14.11.2022 року розглянута суддею Святошинського районного суду м. Києва без дотримання норм ЦПК України та спонукали його до визнання себе винним, не було проведено відповідної експертизи. Крім того, разом із зазначеною заявою від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] надійшла заява, в якій він просив справу розглядати за його відсутності через тяжке матеріальне становище та погане здоров`я. Від представника відповідача 27.02.2023 року надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначено, що відповідач вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. Вказав, що ТОВ «БИЛАЙН» не було залучено до участі у справі про адміністративне правопорушення №759/12811/22, а отже вони не могли спростувати хибну інформацію, наявну у постанові Святошинського районного суду м. Києва від 14 листопада 2022 року про те, що [PERSON] працює водієм у ТОВ «БИЛАЙН». Відповідач вказує, що позивачем не надано доказів перебування [PERSON] у трудових відносинах із відповідачем. Крім того, зазначив про те, що протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 28.08.2022 року, копія схеми до протоколу огляду місця пригоди від 28.08.2022 року; фототаблиця до протоколу огляду місця події складено слідчим Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві. При цьому, згаданий у позовній заяві протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №365447 від 21.09.2022 року складено співробітником Національної поліції України майже через місяць після дорожньо-транспортної пригоди, хоча з вказаної фототаблиці випливає, що співробітники поліції знаходились на місці дорожньо-транспортної пригоди, на що вказує наявність на фото службових автомобілів патрульної поліції. Відповідач зазначає, що вказане йде у розріз з нормами статі 254 КУпАП, якою встановлено, що протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності. Також відповідачем зазначено, що навіть якщо брати до уваги долучену до позовної заяви фототаблицю до протоколу огляду місця події, яка мала місце 28.08.2022 року на 19 км. автодороги Київ-Чоп в межах м. Києва, то з неї вбачається, що вантажний сідловий тягач марки DAF CF 84.410, реєстраційний № [NUMBER] , з напівпричепом-цистерною EVERLAST НПЦГ- 4203 стоїть на крайній лівій смузі руху автодороги. Отже, в момент зіткнення водій вказаного автомобіля [PERSON] закінчив маневр із перестроювання транспортного засобу в русі з однієї смуги на іншу. При цьому автомобіль позивача знаходиться з лівого боку від кабіни вантажного сідлового тягача марки DAF CF 84.410, реєстраційний № [NUMBER] , що може взувати на порушення водієм Skoda Superb вимог підпункту «б» пункту 2.3 та пункту 12.1 Правил дорожнього руху. Відповідачем у поданому відзиві також вказано, що позивач фактично просить суд стягнути в рахунок відшкодування матеріальної шкоди вартість нового автомобіля Skoda Superb, а позивачем не надано жодного документу щодо встановлення вартості пошкоджень автотранспортного засобу та вартості його відновлювального ремонту. На підставі викладеного позивач просить суд прийняти рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 02.03.2023 року представник позивача через систему «Електронний суд» подав відповідь на відзив, в якому висловив позицію про те, що постановою Святошинського районного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яка набрала законної сили 25 листопада 2022 року. Дана постанова є чинною та не скасовувалась, а тому є встановлений факт вини водія у настанні дорожньо-транспортної пригоди. Враховуючи ту обставину, що вантажний сідловий тягач марки DAF модель CF 85.410, державний номерний знак [NUMBER] та напівпричіп н/пр-цистерна марки EVERLAST модель НПЦГ- 4203, державний номерний знак [NUMBER] , належить відповідачу ТОВ «БИЛАЙН», а сам [PERSON] , відповідно до наданих пояснень, як підчас фіксування дорожньо-транспортної пригоди так і під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, вказував на те, що є працівником вищевказаного товариства та 28 серпня 2022 року виконував трудові обов`язки, тому саме відповідач повинен нести відповідальність за заподіяну працівником підприємства шкоду. Представник позивача зазначив, що та обставина, що [PERSON] керуючи вантажним сідловим тягачем марки DAF модель CF 85.410, державний номерний знак [NUMBER] , у момент дорожньо-транспортної пригоди 28 серпня 2022 року виконував трудові обов`язки перед відповідачем ТОВ «БИЛАЙН», доказуванню з боку позивача не підлягає в силу ст.ст. 81, 82 Цивільного процесуального кодексу України. Таким чином, саме відповідач ТОВ «БИЛАЙН», як роботодавець несе відповідальність перед позивачем за шкоду, завдану своїм працівником під час виконання ним своїх трудових обов`язків за допомогою джерела підвищеної небезпеки, яким той володів на належній правовій підставі. Зазначив, що чинним цивільним процесуальним законодавством не передбачено, що розмір матеріальної шкоди має підтверджуватись дослідженням. Отже, позивач надав суду докази щодо розміру шкоди, які не спростовано відповідачем. 04 квітня 2023 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва закрито підготовче судове провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив задовольнити з підстав, наведених у заявах по суті справи. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі з підстав, що були викладені у відзиві на позовну заяву. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] у судове засідання не з`явився, 11.04.2023 року від нього на адресу суду надійшла заява про проведення розгляду справи без його присутності, вказав, що ним у підготовчому провадженні подавалась заява щодо його позиції та позиції чинного законодавства України по справі. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини - в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Зважаючи на викладене, задля забезпечення розумних строків розгляду справи, суд прийняв рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи, що не з`явились у судове засідання. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши у судовому засіданні докази, на які посилаються сторони, у відповідності до ч. 5 ст. 263 ЦПК України, дійшов до наступних висновків. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до статті 1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Згідно зі ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Із постанови Святошинського районного суду м. Києва від 14 листопада 2022 року у справі №759/12811/22 (провадження 3/759/6129/22) судом встановлено, що 28.08.2022 року о 22 год. 40 хв. у м. Києві на 19 км. Київ - Чоп, в напрямку м. Києва, водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом DAF, д.н.з. [NUMBER] , не був уважним під час перестроювання, не дав дорогу транспортному засобу Skoda, д.н.з. [NUMBER] , що рухався в попутному напрямку по тій смузі, на яку він мав намір перестроїтись, в результаті чого відбулось зіткнення, при ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а їх власники зазнали матеріальних збитків, чим порушив вимоги пп. «б» п. 2.3 та п. 10.3 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність ст. 124 КУпАП. Зазначеною постановою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Постанова набрала законної сили 25.11.2022 року. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином суд встановив, що 28.08.2022 року, [PERSON] , керуючи транспортним засобом DAF, д.н.з. [NUMBER] , не був уважним під час перестроювання, не дав дорогу транспортному засобу Skoda, д.н.з. [NUMBER] , що рухався в попутному напрямку по тій смузі, на яку він мав намір перестроїтись, в результаті чого відбулось зіткнення. Згідно із частинами першою та другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (частина перша статті 1172 ЦК України). У зазначеній нормі встановлюються загальні правила відшкодування юридичною або фізичною особою потерпілій стороні шкоди, завданої їхнім працівником або іншою особою під час виконання трудових обов`язків. Це є одним з випадків, коли суб`єктом деліктної відповідальності є юридична або фізична особа, яка шкоди потерпілій стороні безпосередньо не завдавала. Особливістю цих зобов`язань є те, що закон відмежовує особу, яка безпосередньо завдала потерпілій стороні шкоди, від особи, яка повинна цю шкоду відшкодувати. У цивільному праві під діями юридичної особи визнаються: дії органу, її представників, а також її членів або інших учасників (працівників і службовців). Діями фізичної особи (фізичної особи-підприємця) визнаються дії працівників (службовців), якщо їх вчинено на виконання трудових (службових) обов`язків. Покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за наведеною нормою права пояснюється тим, що безпосередній заподіювач шкоди (працівник) юридично втілює волю осіб, з якими він пов`язаний трудовим договором (контрактом), а тому його вина визнається виною роботодавця. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого дня. Для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за статтею 1172 ЦК України необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника, шкода, завдана потерпілій стороні, причинний зв`язок між протиправною поведінкою працівника і завданою шкодою, вина працівника), так і спеціальних умов, які обов`язково необхідно враховувати. Причинно-наслідковий зв`язок у цьому виді деліктних зобов`язань може мати складний характер, тобто позивач зобов`язаний довести не тільки те, що шкоди завдано внаслідок протиправного діяння, а й те, що це протиправне діяння виникло внаслідок неналежного виконання чи невиконання працівником (службовцем) або іншою особою покладених на нього трудових (службових) чи інших обов`язків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) зроблено висновок, що аналіз норм статей 1172 та 1187 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Позивач стверджує, що та обставина, що [PERSON] керуючи вантажним сідловим тягачем марки DAF модель CF 85.410, державний номерний знак [NUMBER] , у момент дорожньо-транспортної пригоди 28 серпня 2022 року виконував трудові обов`язки перед відповідачем ТОВ «БИЛАЙН», доказуванню з боку позивача не підлягає в силу ст.ст. 81, 82 Цивільного процесуального кодексу України. З даним твердженням позивача суд погодитись не може, зважаючи на положення ч. 6 ст. 82 ЦПК України, що наведені вище. Таким чином, суд не може погодитись з тим, що позивач не мав обов`язку доводити факт трудових відносин між відповідачем та водієм [PERSON] , оскільки ч. 6 ст. 82 ЦПК вказує на те, що, зокрема, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрали законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Дана норма не передбачає звільнення від доказування щодо інших обставин. В конкретній ситуації, суд не може вважати доведеним той факт, що [PERSON] виконував трудові обов`язки перед відповідачем ТОВ «БИЛАЙН» під час дорожньо-транспортної пригоди. На підтвердження того, що 28.08.2022 року дійсно відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі вантажного сідлового тягача марки DAF модель CF 85.410, державний номерний знак [NUMBER] та транспортному засобу Skoda, д.н.з. [NUMBER] до матеріалів справи додано протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] транспортний засіб вантажний сідловий тягач DAF модель CF 85.410, державний номерний знак [NUMBER] на праві власності належить ТОВ «БИЛАЙН». Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] транспортний засіб напівпричіп н/пр - цистерна, модель НПЦГ - 4203, державний номерний знак [NUMBER] на праві власності належить ТОВ «БИЛАЙН». Транспортним засобом Skoda Superb, рік випуску 2019, державний номерний знак [NUMBER] на праві власності належить ТУ ДБР у м. Києві, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Як вбачається із договору добровільного страхування наземного транспорту «пряме врегулювання до автоцивілки» №06-TR/EP-208446446 від 28.03.2022 року, укладеного між ТОВ «БИЛАЙН» та ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант», укладення якого посвідчено полісом серія ЕР №208446446, забезпеченим транспортним засобом є DAF модель CF 85.410, державний номерний знак [NUMBER] . На підтвердження отримання страхової виплати позивачем до позовної заяви додано виписку за 06.12.2022 року із Державної казначейської служби України про отримання страхового відшкодування у сумі 128 700 грн. від ТДВ СК «АЛЬФА-ГАРАНТ». Крім того, як вбачається із відповіді ТОВ «Автоцентр Київ» на звернення ТУ ДБР у м. Києві, вартість автомобіля Skoda Superb, рік випуску 2022, станом на 21.12.2022 року у гривнях з ПДВ - 1 661 134,00 гривень. Пунктом 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (стаття 1194 ЦК України). Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала і цивільно-правова відповідальність якої застрахована на підставі Закону № 1961-IV, можливе лише за умови, якщо згідно із цим законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15, провадження № 14-176цс18, зроблений висновок, відповідно до якого відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IVу страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. Обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди, що перевищує ліміт відповідальності страховика, і сумою виплаченого страхового відшкодування. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, провадження № 14-95цс20, зазначено, що враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі №6-954цс16). Відповідно до ст. 29 Закону у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Згідно зі ст. 30 Закону транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Так, звертаючись до суду із позовною заявою позивач зазначив, що він поніс значно більші витрати у зв`язку із фізичним знищенням транспортного засобу, аніж отримані страхові відшкодування. Відповідно до 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частинами 1, 5 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. За змістом частини 2 статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. До матеріалів позовної заяви не додано жодного доказу (наприклад, висновок експерта, звіт про оцінку автомобіля тощо), який би підтвердив, що автомобіль Skoda Superb, д.н.3. [NUMBER] дійсно є фізично знищеним. Крім того, до позовної заяви стороною позивача взагалі не додано жодного доказу, який би підтвердив вартість відновлювального ремонту зазначеного автомобілю. Суд фактично позбавлений можливості перевірити чи вважається транспортний засіб Skoda Superb, д.н.3. [NUMBER] фізично знищеним, тобто чи є підстави для відшкодування матеріальної шкоди, вимогу про котре заявляє позивач. Також суд звертає увагу, що у дорожньо-транспортній пригоді 28.08.2022 року приймав участь автомобіль Skoda Superb, д.н.3. [NUMBER] , 2019 року випуску, що встановлено із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с. 8). Визначаючи розмір відшкодування матеріальної шкоди відповідач взяв за приклад вартість автомобілю Skoda Superb 2022 року випуску, тобто більш новий автомобіль. Суд не може взяти за основу вартість автомобілю, що є очевидно дорожчим за ринкову вартість автомобіля, 2019 року випуску. Таким чином, позивач не надав суду доказів: перебування [PERSON] у трудових відносинах із відповідачем та того, що 28.08.2022 року [PERSON] виконував свої трудові обов`язки; а також вартості пошкоджень автомобілю Skoda Superb, д.н.3. [NUMBER] , 2019 року випуску та вартості його відновлювального ремонту. Суд погоджується із відповідачем щодо того, що позивач фактично просить суд стягнути в рахунок відшкодування матеріальної шкоди вартість нового автомобіля Skoda Superb. Крім того, вартість автомобілю, яку визначив позивач, стосується автомобілю 2022 року випуску, коли пошкоджений автомобіль 2019 року випуску. Відповідно до положень ч.ч. 5-7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). На підставі вищезазначеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Щодо судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Зважаючи на положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. П. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, а інші учасники судового процесу не заявляли вимоги про відшкодування судових витрат, усі судові витрати залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed