Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-16 00:00:00

09 вересня 2022 року АТ «КБ «Приватбанк» звернулося до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] із вимогою про стягнення заборгованості кредитором спадкодавця (а. с. 1-5). В обґрунтування позовних вимог вказав, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 04 січня 2011 року. При підписанні анкети-заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг. На підставі договору про надання банківських послуг 04 січня 2011 року відповідачу відкрито картковий рахунок із початковим лімітом, розмір якого у подальшому було збільшено до 18000 гривень. Позивач свої зобов`язання виконав, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. Позичальник не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язанням, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. [INFO] позичальник [PERSON] помер. Вказує, що за змістом ст. ст. 608, 1218, 1219 ЦК України у зв`язку зі смертю боржника припиняються лише ті зобов`язання, які нерозривно пов`язані з його особою і не можуть бути виконані іншою особою, у той час, як у результаті спадкування до спадкоємця переходять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини й не припинилися у наслідок його смерті. У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємців; таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржників за зобов`язанням. Виходячи зі змісту ст. 1268 ЦК України спадкоємці [PERSON] та [PERSON] мали право подати заяву про прийняття або про відмову від спадщини у строк з 18 серпня 2020 року по 18 лютого 2021 року. В даному випадку спадкоємцями, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідачів, де в якості адреси реєстрації зазначена: [ADDRESS] . На виконання вимог ч. 2 ст. 1281 ЦК України позивачем 01 липня 2021 року була направлена претензія кредитора до третьої дніпровської державної нотаріальної контори. 13 липня 2021 року позивачем було отримано відповідь третьої дніпровської державної нотаріальної контори. Посилаючись на ст.ст. 1269, 1270, 1273 ЦК України, позивач вважає, що відповідачі прийняли спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого позичальника. Спадкування обов`язків відбулося відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, так як відповідачі не відмовилися від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки, а саме 6 місяців від дня відкриття спадщини. До спадкоємців [PERSON] та [PERSON] було направлено лист-претензію, згідно яких позивач пред`явив свої вимоги, але ніяких дій не було виконано. Станом на дату смерті [PERSON] заборгованість позичальника перед Банком за кредитним договором № б/н від 04 січня 2011 року становила 15309 гривень 96 копійок, яка є заборгованістю за тілом кредиту. У зв`язку з викладеним, АТ КБ «Приватбанк» вирішило звернутися до суду для стягнення з відповідачів вказаної вище суми заборгованості. (а. с. 1-5). Ухвалою суду від 16 вересня 2022 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків (а. с. 94). 14 жовтня 2022 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 16 вересня 2022, позивачем усунуто (а. с. 95-96). Ухвалою суду від 05 грудня 2022 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 13 годину 30 хвилин 22 грудня 2022 року (а. с. 101), копія якої надіслана відповідачам за вихідним № 22497/22-вих/2/204/2134/22 від 02 грудня 2022 року (а. с. 102). 14 березня 2023 року ухвалою суду витребувано у Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області засвідчену належним чином копію матеріалів спадкової справи, яку відкрито після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] (а. с. 118). 28 березня 2023 року на адресу суду з Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області надійшла копія спадкової справи № 420/2021 до майна померлого [INFO] [PERSON] (а. с. 123- 134 та на звороті). Ухвалою суду від 20 квітня 2023 року закрито підготовче провадження у цій справі, розгляд справи призначено по суті на 14 годину 30 хвилин 13 червня 2023 року (а. с. 138), копія якої надіслана учасникам справи за вихідним № 11048/23-вих/2/204/495/23 від 20 квітня 2023 року (а. с. 139). Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 147), про причини неявки суд не повідомив. Відповідачки в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а. с. 150-151), про причини неявки суд не повідомили. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу відповідно до вимог до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог та спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що 04 січня 2011 [PERSON] підписав заяву позивача № б/н від 04 січня 2011 року про отримання банківських послуг (а. с. 27). В обґрунтування позову позивач зазначив, що [PERSON] скористався наданими кредитними коштами, проте зобов`язання належним чином не виконував, в результаті чого у останнього перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 15309 гривень 96 копійок. 18 серпня 2020 року [PERSON] , [INFO] , помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 19 серпня 2020 року (а. с. 64). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно до вимог ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до вимог ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Зі змісту ст. ст.608, 1218, 1219ЦК України вбачається, що у зв`язку зі смертю боржника припиняються лише ті зобов`язання, які нерозривно пов`язані з його особою і не можуть бути виконані іншою особою, у той час як у результаті спадкування до спадкоємця переходять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки [PERSON] помер, то відповідати перед позивачем на підставі ст. ст. 1281, 1282 ЦК України за борги спадкодавця має спадкоємець у межах вартості майна одержаного у спадщину. Аналогічні роз`яснення надані в абз. 2 пункту 32 Постанови Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року, де зазначено, що з урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Так, з матеріалів справи вбачається, що 04 червня 2021 року позивачем було складено претензію кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України до спадкоємців [PERSON] , яку було направлено до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори (а. с. 66 та на звороті). Листом № 2215/02-14 від 08 липня 2021 року Третьою дніпровською державною нотаріальною конторою було повідомлено позивача про те, що претензія кредитора з вимогами до спадкоємців [PERSON] одержана та заведена спадкова справа № 420/2021, а також повідомлено, що коли стане відомо про наявність спадкоємців, які прийняли спадщину після [PERSON] їм буде повідомлено про надходження претензії та роз`яснено ст. 1282 ЦК України (а. с. 67). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, АТ КБ «Приватбанк», як позивач, зобов`язаний довести, що саме відповідачі є спадкоємцями померлого, прийняли після нього спадщину та вартість майна, прийнятого спадкоємцем у спадщину. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Позивач у позовній заяві посилається на те, що відповідачі постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідача, де в якості адреси реєстрації зазначено: [ADDRESS] , у зв`язку з чим та, на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України, вважає, що останні є такими, що прийняли спадщину після смерті [PERSON] . З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Основною умовою для визнання спадкоємця таким, що своєчасно прийняв спадщину, є факт його постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не факт реєстрації місця проживання спадкоємця за адресою місця реєстрації спадкодавця. Крім того, сам факт реєстрації місця проживання відповідачів за однією адресою із спадкодавцем на час відкриття спадщини не є належним та допустимим доказом того, що саме відповідачі є спадкоємцями та прийняли після померлого [PERSON] спадщину. Приписами ч. 3 ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Жодних доказів того, що відповідачі на час відкриття спадщини [PERSON] дійсно постійно фактично проживали з останнім та прийняли спадщину після його смерті, позивачем не надано, у зв`язку з чим суд вважає такі твердження позивача недоведеними. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Наявна в матеріалах справи копія спадкової справи № 420/2021, заведена Третьою дніпровською державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON] (а. с. 124-134 та на звороті), також не дає підстав вважати встановленими обставини, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог. Інформації щодо спадкоємців [PERSON] вказана спадкова справа не містить, а заведена вона була 07 липня 2021 року лише на підставі претензії самого ж позивача як кредитора АТ «КБ «Приватбанк». Позивачем суду взагалі не надано жодних доказів того, що [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями [PERSON] за заповітом або за законом. При цьому, суд також звертає увагу, що відповідно до вимог ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 259 цього Кодексу. Належних документів, які б підтверджували родинні зв`язки відповідачів зі спадкодавцем позивачем суду не надано, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити до якої черги спадкоємців за законом можуть належати відповідачі та чи мають вони взагалі право на спадкування після смерті [PERSON] . Жодних доказів того, що відповідачі не були усунуті від спадкування іншими спадкоємцями позивачем суду також не надано. Таким чином, позивачем у справі не надано суду жодних належних, достатніх та допустимих доказів у розумінні ст. ст. 76, 81 ЦПК України на підтвердження того, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями [PERSON] та прийняли спадщину після його смерті, а отже і не має підстав стверджувати, що останні успадкували зобов`язання за кредитним договором та мають відповідати за зобов`язаннями померлого [PERSON] і задовольнити вимоги кредиторів останнього. Приписами ч. 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з цим, суд зазначає про те, що положеннями ст. 1282 ЦК України визначено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. При цьому, правило, передбачено ч. 2 ст. 1282 ЦК України відповідно до якого встановлено, що задоволення вимог кредитора до спадкоємців позичальника шляхом одноразового платежу, тобто шляхом сплати грошових коштів, можливе лише в позасудовому порядку, може бути застосовано виключно у випадку наявності спадкоємців, які прийняли спадщину. В той же час, судовий спосіб захисту порушеного права кредитора, у разі відмови спадкоємців від одноразового платежу, полягає у пред`явленні до спадкоємців позову про накладення стягнення на майно. Тобто, тільки у випадку наявності двох обов`язкових умов, зокрема: належних та допустимих доказів щодо існування спадкоємців та прийняття ними спадщини після померлого та встановлення факту відмови спадкоємців здійснити одноразовий платіж в рахунок задоволення вимог кредитора - стане можливим задоволення вимог кредитора шляхом накладення стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. Оскільки позивачем у справі не доведено, що відповідачі є спадкоємцем [PERSON] та що вони прийняли спадщину після його смерті, суд дійшов переконливого висновку, що позовні вимоги АТ «КБ «Приватбанк» про стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором [PERSON] № б/н від 04 січня 2011 року є недоведеними. З огляду на викладене, враховуючи, що позивачем не доведено перед судом факту існування у померлого спадкоємців, факту прийняття ними спадщини та факту відмови здійснити одноразовий платіж з метою задоволення вимог кредитора, суд доходить висновку, що підстави для задоволення позову відсутні у зв`язку, саме із їх недоведеністю, а не з підстав невірного обрання позивачем способу захисту своїх прав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд визнає, що позовні вимоги не доведені належними, допустимими та достатніми доказами, через що підстави для задоволення позову відсутні, через що суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог за приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір не відшкодовується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed