Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-04 00:00:00

До Комсомольського міського суду Полтавської області звернувся [PERSON] (далі також - Позивач) із позовом до [PERSON] (далі також - Відповідач) третя особа [PERSON] , з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (т. 1 а.с. 171-176) про скасування рішення про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та скасування державної реєстрації за відповідачем права власності на нерухоме майно та відшкодування моральної шкоди. Також до суду [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , треті особи [PERSON] , приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Скрит Л.Г., державний реєстратор Виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області Шумей Л.М., [PERSON] з урахзуванням заяви про збільшення позовних вимог (т. 2, а.с. 168-173), про витребування майна та скасування державної реєстрації. Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 11.10.2022 року вищезазначені позовні заяви об`єднано в одне провадження № 2/534/127/22 Позивач, його представник надали суду пояснення, позови підтримали, просили суд задовільнити. Представник Відповідача, треті особи позови не визнали, просили суд відмовити у їх задоволенні. Інші учасники справи належним чином повідомлені про дату, час, місце судового засідання до суду не з`явились. Суд, дослідивши докази, матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, надавши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, доказам у справі у цілому, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, беручи до уваги, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, ґрунтуючись на засадах верховенства права, законності і обґрунтованості судового рішення, суд дійшов наступних висновків. Відповідач 14.06.2021 року о 11:52:41 год. (вх. №46197280 подала заяву до державного реєстратора Виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області Шумей Л.М. (далі також Державний реєстратор) про державну реєстрацію права власності та інших речових прав на земельну ділянку: кадастровий № 5310200000:50:026:0696, площею (га) 0.1, що розташована по [ADDRESS] . В даній заяві заявила про своє право власності на таку земельну ділянку. Державний реєстратору надала: копію державного акту на право власності на земельну ділянку, серія та номер: ЯГ № 679205, виданий 18.01.2008 року відділом земельних ресурсів у м. Комсомольську Полтавської області, вказавши про втрату оригіналу такого Державного акта; а також надала відомості з ДЗК, серія та номер: 46764959 виданий 14.06.2021 року Державним земельним кадастром. За такою заявою та поданими Відповідачем документами Державним реєстратором Виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області було прийняте Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 58800635 від 17.06.2021 року о 10:01:52 год. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Про що було сформовано та видано Витяг. В додаткових відомостях вищевказаного Витягу вказано: державна реєстрація права власності проведена на підставі п. 53 Порядку у зв`язку із втратою державного акта на право власності на земельну ділянку. (Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою КМУ від 25 грудня 2015 р. № 1127 (в редакції постанови КМУ від 23 серпня 2016 р. № 553) з подальшими змінами). Таким чином та в такий наведений вище спосіб, Відповідач, 17.06.2021 року зареєструвала в «Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності» за собою право власності на земельну ділянку: кадастровий № 5310200000:50:026:0696, площею (га) 0.1, що розташована по [ADDRESS] , яка по факту належить іншим особам та Позивачу відповідно. Згідно з п. 53 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 року № 1127 (в редакції постанови КМУ від 23 серпня 2016 р. № 553) з подальшими змінами станом на 2021 рік, визначено наступне - «53. Для державної реєстрації права власності та інших речових прав на земельну ділянку, права власності на закінчений будівництвом об`єкт чи об`єкт незавершеного будівництва, реєстрацію яких проведено до 1 січня 2013 року відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням відповідного державного акту на право власності чи постійного користування земельною ділянкою, свідоцтва про право власності на нерухоме майно подається також відповідна копія. Державна реєстрація прав у випадку, передбаченому цим пунктом, проводиться виключно за умови встановлення державним реєстратором наявності зареєстрованих речових прав на підставі таких документів у Державному земельному кадастрі чи в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, або на паперових носіях інформації ( в реєстрових книгах, реєстраційних справах, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації), з обов`язковим зазначенням у Державному реєстрі прав відомостей про втрату, пошкодження чи зіпсування відповідного документа. Відповідно до ст. 22 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (Вимоги до документів, що подаються для державної реєстрації прав) - 1. Документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Електронні документи, подані для проведення державної реєстрації прав, оформляються згідно з вимогами, встановленими цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Не розглядаються документи з підчищеннями або дописками, закресленими словами та іншими не обумовленими в них виправленнями, заповнені олівцем, з пошкодженнями, що не дають змоги однозначно тлумачити їх зміст, а також оформлені з порушенням вимог законодавства. 2. Відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом. Відповідальність за відповідність електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, оригіналам таких документів у паперовій формі у разі подання заяви в електронній формі несе особа, яка виготовила електронні копії документів. Частиною 3 статті 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону. Отже, за змістом ст. 26 вказаного Закону виконанню підлягають судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсним чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. (Починаючи з 16 січня 2020 року (внесення змін до Закону) до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права). Вказаних висновків дійшов Верховний суд у постанові від 26 травня 2021 року у справі №591/695/19. Відповідно до ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. 2. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. 3. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. 4. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. 5. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. 6. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Згідно з ст. 182 ЦК України, 1. право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. 2. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. 3. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. 4. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ст. 319 ЦК України, 1. власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 2. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. 3. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. 4. Власність зобов`язує. 5. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. 6. Держава не втручається у здійснення власником права власності. 7. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. 8. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом. Відповідно до ст. 321 ЦК України, 1. право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 2. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. 3. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Згідно з ст. 328 ЦК України, 1. право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. 2. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 386 ЦК України,Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідач за договором купівлі продажу , посвідченим 01.07.2021 року приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Скрит Ліною Георгіївною, номер в реєстрі № 712, продала вказану земельну ділянку (кадастровий № 5310200000:50:026:0696, площею (га) 0.1, що розташована по [ADDRESS] .) [PERSON] . Реєстрація права власності на нерухоме майно у відповідному реєстрі - є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 387 ЦК України, Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Суд враховує правові висновки, викладені у постанові ВП ВС від 29.05.2019 року у справі № 367/2022/15-ц. 74. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права (див. пункт 5.17 постанови від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18). Проте у випадку, коли заявлена вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про проведену державну реєстрацію права також не є належним способом захисту прав позивача. 75. Так, однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (див. пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, де ВП ВС вказала «Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що з огляду на приписи статей 387 і 388 ЦК України помилковими є висновки суду першої інстанції щодо неможливості витребування власником земельних ділянок, які були поділені та/або об`єднані. Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.» Згідно з абз. 3 ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону. Суд вважає, що Відповідачем не спростовано доводи Позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Суд вважає, що моральна шкода, завдана діями Відповідача полягала у порушенні психологічного стану Позивача, душевну напругу через факт незаконного заволодіння його майном. Суд оцінює у 10 000 (десять тисяч) гривень моральну шкоду. З огляду на викладене суд дійшов до часткового задоволення позову [PERSON] до [PERSON] треті особи: Державний реєстратор Виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області Шумей Любов Михайлівна, [PERSON] , про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та скасування державної реєстрації за відповідачем права власності на нерухоме майно та відшкодування моральної шкоди. Судом також установлено, що рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 15.02.2021 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 03.06.2021 року та постановою Верховного суду України від 03.06.2022 року у справі № 534/233/19 задоволено позов [PERSON] визнано земельну ділянку площею 1000 кв.м., яка розташована по [ADDRESS] , кадастровий № 5310200000:50:026:0696, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] та визначено у такому майні розмір часток кожного із співвласників відповідно до рівності часток співвласників по 1/2 частині. Припинено право спільної власності [PERSON] [PERSON] на земельну ділянку, загальною площею 1000 кв.м., яка розташована по [ADDRESS] , кадастровий № 5310200000:50:026:0696, шляхом її поділу в натурі відповідно до висновку експерта від 06 лютого 2019 року № 1/5-19. Виділено [PERSON] у натурі у приватну власність земельну, ділянку площею 500 кв.м., й визнано за нею право власності на таке майно, як самостійний об`єкт права власності. З огляду на приведені вище обставини, дії [PERSON] , направлені нею на реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.06.2021 року за нею же права (право власності) на земельну ділянку (на підставі копії Державного акту на право власності на земельну ділянку, зміст якого втратив для неї, її прав щодо землі. Юридичну силу), яка їй фактично із 25 березня 2008 року не належить. [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченим 25 березня 2008 року приватним нотаріусом Комсомольського міського нотаріального округу, Куц С.М. , за реєстровим № 2396, продала, а Позивач та [PERSON] , будучи у шлюбі, купили земельну ділянку 0.1 га по [ADDRESS] призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Оформлення такої земельної ділянки у договорі купівлі-продажу відбувалося на [PERSON] як покупця. Позивач в свою чергу, під час посвідчення такого правочину, будучи чоловіком покупця надав нотаріусу письмову (засвідчену нотаріально) згоду на купівлю цієї земельної ділянки у шлюбі і оформлення такої саме на свою дружину. Державний акт на право власності на земельну ділянку ЯГ № 679205 від 18.01.2008 року за заявою [PERSON] був вилучений із нотаріальної справи і переданий у володіння гр. [PERSON] . На останньому (Державному акті). Приватний нотаріус зробив відмітку про перехід права власності на земельну ділянку за таким Державним актом до [PERSON] , а [PERSON] розписалась про отримання оригіналу такого державного акту, або є його утримувачем і досі. Таким чином, за договором купівлі-продажу від 25 березня 2008 року - покупець [PERSON] набув право власності на земельну ділянку. Відповідно, відчужував [PERSON] ( [PERSON] ) втратила право власності на земельну ділянку. [PERSON] , в силу направлення їй судами судових рішень, не могла не знати про визначені в таких судових рішеннях права. Більш того, будучи стороною (продавцем) за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 25 березня 2008 року, відповідачка усвідомлювала про припинення її права власності щодо такої земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу. З цього часу спірна земельна ділянка перейшла (була передана) Позивачу із [PERSON] в користування, огороджена цегляним та камінним парканом і примикає в т.ч. до частини будинку Позивача, що по [ADDRESS] . Також [PERSON] була обізнана і щодо вилучення в неї оригіналу Державного акту на право власності на земельну ділянку в силу договору на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, або таким документом остання із 25 березня 2008 року вже не володіла, могла мати тільки копію такого документу. Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. [PERSON] . Державному реєстратору надала: копію державного акту на право власності на земельну ділянку, серія та номер: ЯГ № 679205, виданий 18.01.2008 року відділом земельних ресурсів у місті Комсомольськ Полтавської області, вказавши про втрату оригіналу такого Державного акту, а також надала відомості з ДЗК, серія та номер: 46764959 виданий 14.06.2021 року. Державний реєстратором Шумей Л.М. Виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області було прийняте Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу), індексний номер 58800635 від 17.06.2021 року о 10:01:52 год. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Про що було сформовано та видано Витяг. В додаткових відомостях такого Витягу вказано: державна реєстрація права власності проведена на підставі п. 53 Порядку у зв`язку із втратою державного акту на право власності на земельну ділянку. Таким чином та в такий спосіб [PERSON] , 17.06.2021 року зареєструвала в «Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності» за собою право власності на земельну ділянку кадастровий № 5310200000:50:026:0696, площею (га) 0.1, що розташована по [ADDRESS] , яка по факту належала та належить іншим особам, в т.ч. і Позивачу в розмірі 1/2 частини. [PERSON] , після державної реєстрації за собою в приведений вище спосіб права власності на земельною ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 01.07.2021 року за договором купівлі-продажу, посвідченим 01.07.2021 року приватним нотаріусом Кременчуцького районного округу Полтавської області Скрит Л.Г. за реєстровим № 712, продала вказану земельну ділянку кадастровий № 5310200000:50:026:0696, площею (га) 0.1, що розташована по [ADDRESS] [PERSON] (місце проживання якої [ADDRESS] ). Приватний нотаріус Кременчуцького районного округу Полтавської області Скрит Л.Г. після посвідчення такого договору купівлі-продажу. виступаючи державним реєстратором, 01.07.2021 року зареєструвала право власності на таке майно за новим власником [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідно до п. «а», «б» ч. 1 ст. 81 ЗК України, (в редакції станом на 25 березня 2008 року), придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 131 ЗК України, (в редакції станом на 25 березня 2008 року), укладення цивільно-правових угод, що передбачають перехід права власності на земельні ділянки, а також набуття права власності на земельні ділянки за такими угодами здійснюються відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. 2. Купівля-продаж земельної ділянки здійснюється з дотриманням переважного права на її придбання. Переважне право на придбання земельної ділянки може бути передано його суб`єктом іншій особі, про що такий суб`єкт має письмово повідомити власника земельної ділянки. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 132 ЗК України, (в редакції станом на 25 березня 2008 року), угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються. Відповідно до ст. 140 ЗК України, (в редакції станом на 25 березня 2008 року), підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом; є) примусове вилучення земельних ділянок з мотивів суспільної необхідності. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 328 ЦК України, (в редакції станом на 25 березня 2008 року), право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Частинами 3, 4 ст. 334 ЦК України, (в редакції станом на 25 березня 2008 року), право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до п. 1, ч. 1 ст. 346 ЦК України, (в редакції станом на 25 березня 2008 року), Право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України, (в редакції станом на 25 березня 2008 року), правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно з ст. 182 ЦК України, (в редакції станом на 25 березня 2008 року), право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України, (в редакції станом на 25 березня 2008 року), Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Таким чином, станом на дату укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки 25 березня 2008 року - ЦК України, містив норми як про державну реєстрацію прав, так і правочинів (ст.ст. 182, 210, 657). Чинна станом на 25 березня 2008 року редакція ч. 4 ст. 334 ЦК України, передбачала виникнення права власності у набувача майна за договором, який підлягав державній реєстрації, а саме з моменту такої реєстрації договору. Прив`язка моменту виникнення прав на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, саме до моменту такої реєстрації прав була здійснена в редакції частини четвертої ст. 334 ЦК України, яка набрала законної сили з 01.01.2013 року. До 01.01.2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами ч. 4 ст. 334 ЦК України, з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. (Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 року у справі № 334/3161/17). За правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у справі 761/1742/15-ц від 12.02.2020 року не вчинення власником нерухомого майна дії щодо його реєстрації не є підставою для припинення права власності на таке майно відповідно до ст. 346 ЦК України. Закон не визначає строки реєстрації права власності на нерухоме майно. У постанові від 24.01.2020 року у справі № 910/10987/18 Верховний Суд вказав «державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає» Відповідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Суд дійшов висновку, що позивачем вибрані ефективні та належні способи захисту порушених прав. Відповідач доводів Позивача не спростував у т.ч. суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої, згідно зі ст. 19 Конвенції, його забезпеченні дотримання Високими Договірними Сторонами їхніх зобов`язань за Конвенцією та Протоколами до неї. Зокрема, питання помилок щодо фактів та права, які начебто були припущені національним судом, не належить до компетенції Суду доти, доки такі помилки не порушують прав та свобод що захищаються Конвенцією (див. Garcia Ruiz v. Spain). Більше того, тоді як ст. 6 Конвенції гарантує право на справедливий суд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів чи способу їх оцінки, Це питання регулюється, головним чином, національним законодавством та судами. Суд нагадує, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди аргументувати прийняті ними рішення, це не можна розуміти як вимогу надавати вичерпну відповідь на кожне питання. Підняте стороною під час судового розгляду справи. Судові витрати підлягають стягненню з Відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial