Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-11 00:00:00

У квітні 2023 року до Святошинського районного суду м. Києва надійшла позовна заява Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві до [PERSON] про повернення безпідставно набутих грошових коштів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві перебував громадянин [PERSON] , [INFO] , та отримував пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб. Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві з 01.02.2022 року припинено виплату пенсії [PERSON] у зв`язку із його поновленням на військові службі на посаді заступника директора департаменту - начальника управління боротьби транскордонною злочинністю Департаменту оперативної діяльності Адміністрації прикордонної служби України з 20.04.2020 року. 3 метою досудового врегулювання питання щодо відшкодування надміру виплачених коштів сумі 377 362 грн. 55 коп. Головним управлінням Пенсійного фонду України на адресу [PERSON] було направлено листи № 2600-0505-8/48547 від 11.05.2022 року з пропозицією добровільного внесення коштів, проте лист відповідачем проігноровано та у добровільному порядку бюджетні кошти розмірі 377 362 грн. 55 коп. відповідачем повернуті не були. На підставі викладеного позивач просить суд стягнути з [PERSON] на його користь безпідставно отримані кошти (пенсію) у сумі 377 362 грн. 55 коп. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25 квітня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 11.05.2023 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Шовкун С.І. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підтвердження власних висновків представник відповідача вказав, що у зв`язку зі звільненням з військової служби в 2002 році, та набуттям права на пенсію за вислугу років, позивачем з 01.08.2002 року довічно було призначено пенсію [PERSON] за вислугу років у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Протягом більш як 19 років, до 31 січня 2022 року, відповідач отримував зазначену пенсію. Також у відзиві зазначено про те, щ, в січні 2018 року [PERSON] було призвано на військову службу за контрактом до лав Державної прикордонної служби України. При цьому, у відповідності до частини третьої статті 2 Закону №62262-ХІІ, згідно якої Пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі призову їх на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийняття на військову службу за контрактом у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів та підрозділів цивільного захисту під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення виплата пенсій не припиняється. Саме на підставі зазначеної норми виплата пенсії відповідачеві не припинялася в період проходження ним військової служби за контрактом. Вказує, що у квітні 2020 року полковника [PERSON] було звільнено з військової служби в запас Збройних Сил України. Не погодившись із звільненням, відповідач оскаржив його до суду встановленим порядком. Водночас, у зв`язку зі звільненням відповідач 21.04.2020 звернувся до позивача із заявою про перерахунок пенсії. Вказана заява відповідача, разом з усіма відповідними необхідними документами, була подана через уповноважений структурний підрозділ Адміністрації Держприкордонслужби, за результатами якої було прийнято рішення про перерахунок пенсії. Вказав, що копії зазначених документів позивачем долучено до позовної заяви, і жодного посилання на невідповідність їх вимогам законодавству, чи порушень з боку відповідача чи інших осіб при їх оформленні та поданні позовна заява не містить. Таким чином, жодного порушення процедури переоформлення пенсії, чи будь-яких помилок (у тому числі й арифметичних) не допущено і позивачем у позові не наведено; пенсію призначено та виплачувалось належним органом, на підставі Закону №2262-XII та у суворій відповідності до положень чинного в цій сфері законодавства. 14 грудня 2021 року рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва у справі №640/4672/20 відповідача було поновлено з 20.04.2020 року (дати видання наказу про виключення зі списків особового складу) на військовій службі та на посаді в Адміністрації Державної прикордонної служби України. Зазначене рішення суду законної сили на той момент не набрало, розгляд справи тривав. Адміністрація Держприкордонслужби подала апеляційну скаргу. Натомість, рішення суду в частині поновлення [PERSON] на військовій службі та на посаді було допущено судом до негайного виконання, і наказом Голови Держприкордонслужби України від 20 грудня 2021 було виконано. Представник відповідача зазначив, що не чекаючи фактичного поновлення, а негайно після отримання інформації про наявність судового рішення, діючи в порядку статті 60 Закону №2262-XII, [PERSON] 17 грудня 2021 року негайно проінформував позивача про наявність таких важливих обставин, чим виконав свій обов`язок, визначений Законом. Звернув увагу суду на те що, позивач про факт повідомлення його [PERSON] про наявність судового рішення про поновлення - суду в позовній заяві не повідомив, як і не повідомив про те, що відповідач здійснив таке повідомлення раніше за Адміністрацію Держприкордонслужби. Звернув увагу суду також на те, що навіть Адміністрація Держприкордонслужби в листі прямо звертає увагу позивача на той факт, що за полковником [PERSON] , не зважаючи на його поновлення, зберігається право на отримання пенсії за Законом №2262-XII. Сторона відповідача вважає, що сам по собі факт оскарження відповідачем у судовому порядку свого звільнення з військової служби не може свідчити про недобросовісність дій особи, оскільки є реалізацією ним конституційного права, передбаченого ст. 55 Конституції України, а про наявність судового рішення відповідач повідомив позивача одразу. Також вказують, що інформації про жодне порушення, допущене на думку позивача [PERSON] , позовна заява не містить, позивач жодним чином не наводить доказів або фактів будь-яких зловживань з боку пенсіонера [PERSON] . Крім того, представник відповідача наголосив, що в позовній заяві позивач протиправно заявляє та поєднує в одну дві різнорідні за своїм предметом вимоги. Також вказав, що позивач не навів жодного критерію для незастосування положень ст. 1215 ЦК України. На підставі викладеного, просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 22 травня 2023 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач не з`явився, на адресу суду від представника позивача за довіреністю надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника, вимогу до відповідача підтримали повністю. До початку судового засідання через канцелярію суду від відповідача та його представника надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, проти позовних вимог повністю заперечили, просили відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини - в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Зважаючи на викладене, задля забезпечення розумних строків розгляду справи, суд прийняв рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи, що не з`явились у судове засідання. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши у судовому засіданні докази, на які посилаються сторони, у відповідності до ч. 5 ст. 263 ЦПК України, дійшов до наступних висновків. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Судом встановлено, що 21.04.2020 року [PERSON] звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про перерахунок пенсії за вислугою років. Також із даної заяви встановлено, що у полі «пенсія з інших підстав чи відомств» [PERSON] обрав «призначалась» (а.с. 10). Відповідно до Протоколу за пенсійною справою - 2610044312 від 06.05.2020 року [PERSON] призначено згідно з Законом України №2262-ХІІ загальний розмір пенсії за справою щомісячно в сумі 16 380,00 грн. з 21.04.2020 року довічно (а.с. 11). 17 грудня 2021 року [PERSON] надіслав Головному управлінню Пенсійного фонду України у місті Києві заяву, в якій зазначив про те, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.12.2021 року у справі №640/4672/20 його поновлено на військовій службі та на посаді в Адміністрації Державної прикордонної служби України. Також вказав, що 16.12.2021 року ним подано рапорт про укладення нового контракту про проходження військової служби (а.с. 41). Із витягу з наказу Голови Державної прикордонної служби України від 20 грудня 2021 року №1311-ОС встановлено, що полковника [PERSON] поновлено на військовій службі та на посаді заступника директора департаменту - начальника управління боротьби з транскордонною злочинністю Департаменту оперативної діяльності Адміністрації Державної прикордонної служби України з 20 квітня 2020 року на підставі рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.12.2021 року у справі №640/4672/20 (а.с. 12). У відповідності до Атестату про зняття з обліку №336 встановлено, що [PERSON] припинено виплату пенсії по причині поновлення на службі, пенсійну справу №2610044312 перенесено до архіву (а.с. 13). До матеріалів справи позивачем, крім того, долучено перерахунки пенсії за пенсійною справою №2610044312 (а.с. 14-18) та розрахунок на доплату (виплату, утримання пенсії) за пенсійною справою №2610044312 за дорученням №Д 2610044312/2 з якого вбачається, що сума виплати (утримання) становить мінус 377 362 грн. 55 коп. (а.с. 19). Із листа Адміністрації Державної прикордонної служби України судом встановлено, що позивача було повідомлено про поновлення на посаді відповідача, продовжено контракт на строк вимушеного прогулу, а також Адміністрація Державної прикордонної служби України просила врахувати Головне управління Пенсійного фонду України у місті Києві про те, що [PERSON] було призвано на військову службу на особливий період з 15.01.2018 року із збереженням виплати пенсії за вислугу років, призначеної йому відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 01.08.2002 року (а.с. 42). Звертаючись до суду з позовом за захистом свого порушеного права, позивач просив відшкодувати завдану йому шкоду із посиланням на статті 1166, 1212 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Положеннями статей 1212, 1215 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Не підлягає поверненню безпідставно набуті, зокрема, заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача. При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів. Аналогічний висновок зробив і Верховний Суд України в постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, то стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі №6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі №6-100цс15. Також, зазначена позиція підтверджується, зокрема, Постановою ВС від 06.03.2019 року по справі №910/1531/18. До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є пенсійною виплатою, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення статті 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. Згідно з частиною першою статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку. В даній ситуації суд звертає увагу, що до правовідносин також має бути застосований спеціальний закон - Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (Закон №2262-ХІІ). Позивач у позовній заяві посилався на загальні норми - статтю 1212 ЦК України та ст. 60 Закону №2262-ХІІ. Частина 3 статті 60 Закону №2262-ХІІ передбачає, що суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера (подання документів із свідомо неправдивими відомостями, неподання відомостей про зміни у складі його сім`ї тощо), можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень органу, який призначає пенсію, чи суду. Відрахування виплаченої надміру суми пенсії можливе за наявності однієї з двох умов: зловживання з його боку або подання страхувальником недостовірних даних. Вищевказаний перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Отже, відсутня і будь-яка підстава для відповідальності відповідача за спеціальним Законом №2262-ХІІ. Згідно з ч. 1 ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Виходячи із аналізу ст. 1215 ЦК України, обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у ч.1 вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів. Окрім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.02.2019 року по справі №404/4822/15-ц (провадження №14-55цс19) зазначено, що повернення надмірно сплачених сум пенсій можливе шляхом стягнення таких сум лише у випадку, якщо така надмірна сплата відбулась з вини пенсіонера, зокрема, у випадку надання ним недостовірних (явно неправильних) даних, тобто у випадку недобросовісної поведінки набувача. Тобто, механізм повернення надмірно сплачених сум пенсій передбачає стягнення зазначених сум лише у випадку, якщо така надмірна сплата відбулась з вини пенсіонера, а саме через його зловживання. Суд вважає, що позивачем не доведено недобросовісність [PERSON] , оскільки останній не допустив жодного порушення процедури переоформлення пенсії чи будь-яких помилок та проінформував позивача про те, що рішенням суду його було поновлено на посаді. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що жодного із зазначених трьох критеріїв для незастосування ст. 1215 ЦК України, позивач не навів, в діях [PERSON] відсутні ознаки недобросовісності та ознаки порушень закону, а питання відповідності дотримання критерію добровільності призначення пенсії [PERSON] та відсутності рахункових помилок до його компетенції не належить. Така правова позиція відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові 27 лютого 2019 року у справі №404/4822/ 15-ц; № 14-55цс19 (пункт 30 позиції Верховного Суду) та загалом сформованій у цих правовідносинах судовій практиці. Крім того, як роз`яснила Велика Палата Верховного суду у постанові у справі №753/15556/15 (провадження №14-445цс18), правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування недобросовісності набувача покладається на платника відповідних сум. Відповідно до 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частинами 1, 5 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. За змістом частини 2 статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України). Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. На підставі вищезазначеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Щодо судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Зважаючи на положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. П. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, а інші учасники судового процесу не заявляли вимоги про відшкодування судових витрат, усі судові витрати залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed