Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-29 00:00:00

Виклад позиції позивача. [PERSON] звернувся до суду з позовом в особі представника Пілігріма П.О., в якому просить включити [PERSON] до списків громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства «Власівське» Державного акту на право колективної власності на землю серії ХР-15-00-000492 від 29 грудня 1995 року. Визнати за [PERSON] право на земельну частку (пай) із земель колективної власності колективного сільськогосподарського підприємства «Власівське», с. Власівка, смт Кегичівка, Красноградського району, Харківської області, в розмірі 6,16 умовних кадастрових гектарів. Згідно з викладеними в позовній заяві обставинами, 30 травня 1995 року на підставі рішення IV сесії XXII скликання Власівської сільською Радою народних депутатів Кегичівського району Харківської області було передано колективному сільськогосподарському підприємству «Власівське» у колективну власність 303,30 га землі для сільськогосподарського використання та видано Державний Акт на право колективної власності на землю серії ХР-15-00-000492, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю 29 грудня 1995 року № 12, з метою подальшого її паювання між членами колективного сільськогосподарського підприємства. З 1977 року по 1996 рік [PERSON] перебував у трудових відносинах з КСП «Власівське», правонаступником якого згідно протоколу загальних зборів від 16 лютого 2000 року є СТОВ «Власівське». Так, відповідно до протоколу зборів № 1 від 29 січня 2002 року СТОВ «Власівське» реформовано в ПП «Автосервіс», вказане підтверджується: архівною довідкою № 119/02-24 від 30 червня 2020 року. Також, відповідно архівної довідки № 119/02-24 від 30 червня 2020 року, за період з червня 1977 року по червень 1980 року включно, з березня 1988 року по листопад 1989 року та з липня 1992 року по липень 1992 року позивачем було вироблено вихододні на посадах слюсаря, шофера та різноробочого. Архівною довідкою № 120/02-24 від 30 червня 2020 року вказано нараховану заробітну плату за період перебування позивача у трудових відносинах із відповідачем, а саме з 1977 по 1996 роки. Крім того, до здійснення паювання земель, на загальних зборах КСП «Власiвське» позивача у 1995 році прийнято у члени КСП, що за відсутності протоколу загальних зборів або та трудової книжки, вважаємо, може бути підтверджено показанням свідків. Незважаючи на те, що позивач перебував у трудових відносинах з КСП «Власівське» та був його членом, позивача не включено до списків громадян - членів КСП за Державним актом на право колективної власності на землю серії ХР-15-00-000492. Відповідно до Додатку № 1 до зазначеного вище Державного акту, позивач не зазначений у Списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства до списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства «Власівське», що мають право на отримання сертифікату на право на земельну частку (пай) позивача не було включено з невідомих причин, у зв`язку із чим, сертифікат при паюванні земель не виписувався та не видавався позивачу. 02 червня 2021 року Красноградською районною державною адміністрацією Харківської області надано відповідь № 01-70/17 з інформацією на запит позивача щодо уточнених списків претендентів на земельні паї для членів КСП «Власівське», у якій зазначено, що відповідно до протоколу № 1 від 27 січня 2000 року спільного зібрання членів КСП «Власівське» відбулося уточнення списків претендентів на земельні паї та замовлення 463 земельних сертифікатів для членів КСП «Власівське», але вказаний список претендентів відсутній. У зв`язку із чим підтвердити інформацію щодо надання позивачу земельного паю немає можливості. Відповіддю ГУ Держгеокадастру у Харківській області № 31-20-11,1-6623/0/19-21 від 16 серпня 2021 року на звернення позивача визначено, що позивачу слід звернутися до суду для встановлення права на земельну частку (пай). На час видачі КСП «Власівське» державного акту на право колективної власності на землю позивач був членом цього підприємства та мав право на участь у його розпаюванні. Не включення позивача до списку громадян - членів КСП «Власівське», що мають право на отримання сертифікату на право на земельну частку спричинило відсутність юридичного факту оформлення такого сертифікату на ім`я позивача. 13 травня 2022 року адвокатом в інтересах [PERSON] направлено адвокатський запит № 02-130522/A3 до Кегичівської селищної ради з метою витребування архівної довідки за наслідками перебування позивача у трудових відносинах із СТОВ «Власівське», із помісячним зазначенням нарахованої заробітної плати за період з 1993 по 1995 роки, включно. Так, адвокатом отримано повідомлення № 04-27/1007 від 27 травня 2022 року за якою повідомлено, що інформація в книгах обліку розрахунків по оплаті праці КСП «Власівське» за 1993-1995 роки щодо [PERSON] відсутня. 31 травня 2022 року адвокатом знову направлено адвокатський запит № 01-310522/A3 до Кегичівської селищної ради з метою витребування архівної довідки, за наслідками перебування [PERSON] у трудових відносинах із СТОВ «Власівське» із помісячним зазначенням нарахованої заробітної плати за період з квітня 1996 року по грудень 1996 року, включно. Повідомленням № 04-27/1134 від 10 червня 2022 року повідомлено, що інформація в книгах обліку розрахунків по оплаті праці КСП «Власівське» з квітня 1996 року по грудня 1996 року щодо [PERSON] відсутня. Згідно відповіді ГУ Держегеокадастру № 29-20-11,1-2625/0/19-22 від 12 жовтня 2022 року, згідно розпорядження голови Кегичівської РДА Харківської області від 16 березня 2000 року за № 78 розмір земельної частки (паю) по КСП «Власівське» становить 6,16 умовних кадастрових гектарів. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. 21 грудня 2022 року позивач звернулась до суду з позовом. Ухвалою суду від 21 грудня 2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 16 січня 2023 року. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав просив їх задовольнити. Надав пояснення в яких зазначив що в колгоспі працював 1978-1980 роках, в 1990 році його засудили до 7 років позбавлення волі, в 1988 роках вийшов на роботу. В 1989 році його засудили до 3,5 років позбавлення волі. В 1992 році звільнився з місця відбування покарання, трішки попрацював та знову в 1992 році його засудили до 3 років позбавлення волі. В 1996 року звільнився з місця відбування покарання та працював у колгоспі. В 1997 році знову був засуджений до 5 років позбавлення волі. Позивач зазначив, також, щобув сертифікат на його ім`я і знаходився він у конторі, йому це відомо зі слів прибиральниці контори, потім цей сертифікат був переданий до архіву, та при зверненні виявилося що там «все переписано» та сертифікат відсутній. Працював у КСП «Власівське» з 1978 року на різних посадах: слюсарем, різноробочим та водієм. Про порушене право дізнався у 2020 році при розмові зі знайомим. Представник позивача у судовому засіданні доводи, що викладені у позовній заяві підтримав повністю. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, належно повідомлені про його місце, дату і час, натомість надав заяву з проханням розглядати справу у їх відсутність, окрім того: - селищна рада у вирішенні спору покладається на розсуд суду, згідно із вимогами закону та діючої чисельної усталеної практики ВСУ (справи № 278/1593/20, №617/537/19, №717/641/18, №563/1407/19, №181/257/19, №190/1185/20, №154/1332/20). За наявності законних підстав не заперечують проти задоволення позову. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що є знайомим позивача та раніше вони були колегами. Вказав, що [PERSON] прийшов працювати на тракторну бригаду, ще коли йому не було 18 років, спочатку був слюсарем, а потім коли в 18 років отримав водійське посвідчення, працював черговим шофером в автопарку. Слюсарем позивач зарекомендував себе з позитивної сторони та і виконував всі покладені обов`язки на посаді шофера. В яких роках працював він та звільнився не пам`ятає. У судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він працював на тракторній бригаді трактористом та працював також і позивач в червні-липні 1996 року точно, по який період та в які ще періоди [PERSON] працював не пам`ятає. У судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він працював в колгоспі трактористом, а позивач слюсарем з червня 1996 року, по який період не пам`ятає, та не може згадати в які ще періоди працював [PERSON] . Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. [PERSON] народився в с. Власівка Кегичівського району Харківської області, зареєстрований за адресою: с. Власівка Кегичівського району Харківської області, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданий 01 жовтня 2016 року Кегичівським РВ ГУДМС України в Харківській області (а.с.8). Матеріали справи не містять трудової книжки (її копії), ні позивачем, ні його представником вона не надана. Хоча, відповідно до Постанови Ради Міністрів СРСР від 21 квітня 1975 року №310 «Про трудові книжки колгоспників» трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів; трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспів з моменту прийняття їх у члени колгоспу. Вказана Постанова містить затверджений зразок заповнення трудової книжки колгоспника, внесені до неї дані свідчать, зокрема, про його членство в колгоспі, а не лише про наявність трудових відносин. Відповідно копії архівної довідки Власівської сільської ради Кегичівського району Харківської області від 30 червня 2020 року вих.№119/02-24 на підставі матеріалів трудового архіву фонду колгоспу «Більшовик», який переформовано в КСП «Власівське» (протокол загальних зборів від 27 лютого 1992 року). КСП «Власівське» перереформоване в СТОВ «Власівське» (протокол загальних здорів від 16 лютого 2000 року) с. Власівка Власівської сільської ради Кегичівського району Харківської області СТОВ «Власівське» перереформоване в ПП «Автосервіс» (протокол зборів №1 від 29 січня 2002 року с. Власівка Власівської сільської ради Кегичівського району Харківської області в книгах обліку праці і розрахунків з членами колгоспу значиться [PERSON] . За період з червня 1977 року по червень 1980 року включно та з березня 1988 року по листопад 1989 року, та з липня 1992 року ним було вироблено вихододнів: 1977 рік - 137 (слюсар), 1978 рік - 154 (шофер), 1979 - 226 (шофер), 1980 рік - 135 (слюсар), 1988 рік - 142 (шофер), 1989 - 23 (шофер), 1992 рік - 12 (різноробочий) (а.с.11). Відповідно до архівної довідки від 30 червня 2020 року за вих.№120/02=24 Власівської сільської ради Кегичівського району Харківської області [PERSON] за вказані вище періоди нараховувалась заробітна плата (а.с.12). Згідно відповіді на запит від 16 серпня 2021 року вих.№31-20-11, 1-6623/0/19-21, зазначено, що державний акт на право колективної власності на землю серії ХР-15-00-000492, виданого КСП «Власівське» Кегичівського району, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю 29 грудня 1995 року за № 12 (копія, а.с.13). Згідно відповіді на запит від 27 травня 2022 року вих.№04-27/1007 селищна рада повідомляє, що в книгах обліку розрахунків по оплаті праці колективного сільськогосподарського підприємства КСП «Власівське» за 1993-1995 роки інформація щодо [PERSON] відсутня (а.с.15). Згідно відповіді на запит 10 червня 2022 року вих.№04-27/1134 селищна рада повідомляє, що в книгах обліку розрахунків по оплаті праці колективного сільськогосподарського підприємства КСП «Власівське» з квітня 1996 року по грудень 1996 року інформація щодо [PERSON] відсутня (копія, а.с.17). Згідно копії Державного акту на право колективної власності на землю серія ХР-15-00-000492, вбачається, що в списках громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства КСП «Власівське» інформація, щодо [PERSON] відсутній (копія, а.с.19-24). Згідно відповіді на адвокатські запити від 12 жовтня 2022 року вих.№29-20-11,1-2625/0/19-22 ГУ Держгеокадастру у Харківській області вбачається, що відповідно до Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) члені КСП «Власівське», запис щодо реєстрації сертифікату на право на земельну частку (пай) на ім`я [PERSON] відсутній. Сертифікат на право на земельну частку (пай) на ім`я [PERSON] у відділі № 4 відсутній. Згідно розпорядження голови Кегичівської РДА Харківської області від 16 березня 2000 року за № 78 розмір земельної частки (паю) по КСП «Власівське» становить 6,16 умовних кадастрових гектарів. Відповідно до схеми поділу колективної власності КСП «Власівське» відомості про розподіл земельної ділянки [PERSON] відсутні. Відповідно до державного акту на право колективної власності на землю серія ХР № 15-00-000492, виданого колективному сільськогосподарському підприємству «Власівське» на підставі рішення ІV сесії ХХІІ скликання Власівської сільської Ради народних депутатів від 30 травня 1995 року, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю на території Кегичівського району Харківської області від 29 грудня 1995 року за № 12 створена загальна площа земель резервного фонду - 303,30 га. На час розгляду запиту інформація щодо невитребуваних земель резервного фонду у відділі № 4 відсутня (копія, а.с.27). Головне управління Держгеокадастру у Харківській області листом від 11 січня 2023 року вих.№9-20-14-116/0/19-23 повідомило про відсутність у відділі уточнених списків громадян членів КСП «Власівське» до Державного акту на право колективної власності на землю серії ХР-15-00-000492 за протоколом №1 від 27 січня 2000 року (а.с.39). При вирішенні справи суд керується наступним. Згідно ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.2 п.1 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів зокрема може бути: визнання права. Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що установлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Відповідно до п.2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Відповідно до п.6 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» у разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. Згідно п.3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» від 03 грудня 1999 року №1529/99 у ході реалізації положень цього Указу, виходити з того, що сертифікат на право на земельну частку (пай) є правовстановлюючим документом, що засвідчує право володіти, користуватися та розпоряджатися зазначеною часткою. Згідно ст.1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають зокрема: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Згідно ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: рішення суду про визнання права на земельну частку (пай) . Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до ч.3 ст.152 Земельного кодексу України захист прав громадян здійснюється шляхом визнання прав. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до п.7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо. Відповідно Практики розгляду судами земельних спорів Судової Палати у цивільних справах Верховного Суду України від 01 вересня 2003 року право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі державного акта про право колективної власності на землю конкретному КСП, членом якого він є. Сам факт членства у колгоспі та тривалий термін роботи в інших організаціях до створення КСП й отримання державного акта на право колективної власності на землю не є підставою для отримання земельної частки у новоствореному КСП. В ухвалі Верховного суду України від 05 липня 2006 року «Про включення в списки на право отримання та видачу сертифіката на право на земельну частку (пай)» зазначено, що за змістом ст.ст. 22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року) та Указу Президента України від 8 серпня 1995 року №720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: - перебування в членах КСП на час паювання, - включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю, - одержання КСП цього акта. Таким чином, право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі власності на землю конкретному КСП, членом якого вони є. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 27 серпня 2014 року по справі №6-12823св14, зазначено, що право особи на земельну частку (пай) виникає з моменту отримання сільськогосподарським підприємством державного акта про право колективної власності, в якому ця особа вказана як така, що має право за земельну частку (пай). Це право є непорушним та підлягає захисту без обмеження строком позовної давності. Як наголошує узагальнення «Практики розгляду судами земельних спорів» Судової палати в цивільних справах Верховного суду України від 01 вересня 2003 року, видача сертифіката лише документально фіксує право особи на так звану ідеальну земельну частку (пай), яке вона отримує з часу одержання юридичною особою державного акта про право колективної власності на землю. Судом встановлено, що до суду звернувся позивач з позовом про включення його до списків членів КСП Державного акту на право колективної власності на землю, визнання за ним права на земельну частку (пай) площею 6,16 га в умовних кадастрових гектарах із земель колективної власності КСП «Власівське», з посиланням на те, що він був помилково не включений у списки, які додані до державного акта на право колективної власності на землю, проте він перебував у трудових відносинах з КСП. З матеріалів справи та положень ст.1 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» вбачається, що КСП «Власівське» за своєю суттю належав до колективних сільськогосподарських підприємств. Згідно ст. 4 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» у статуті підприємства вказуються найменування підприємства, його місцезнаходження, предмет і цілі діяльності, порядок вступу до підприємства і припинення членства в ньому, принципи формування спільної власності та права членів щодо неї, порядок розподілу прибутку, отриманого від операцій із цінними паперами, загальні права та обов`язки членів підприємства; передбачаються органи самоврядування, порядок їх формування та компетенція, права та обов`язки підприємства і його членів щодо використання й охорони земель, водних та інших природних ресурсів, виробничо - господарської, фінансової і трудової діяльності, питання оплати та охорони праці, соціальні гарантії, умови і порядок реорганізації та ліквідації підприємства. Статут підприємства може містити й інші положення, що не суперечать законодавству України. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» (в редакції від 21 січня 1994 року) членство в підприємстві ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу із складу його членів. Членами підприємства можуть бути громадяни, які досягли 16-річного віку, визнають і виконують його статут. Таки чином, можна дійти висновку, що членство у КСП не виникає автоматично, воно може виникнути після проявлення волевиявлення особи стати членом такого підприємства та оформлення в установленому порядку свого статусу. Наявність трудових відносин з КСП не свідчить про членство в ньому. Згідно статті 19 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» трудові відносини членів підприємства регулюються цим Законом і статутом підприємства, а громадян, які працюють за трудовим договором або контрактом, - законодавством про працю України. Підприємство самостійно визначає форми, системи і розміри оплати праці його членів та інших працівників. Оплата праці здійснюється залежно від кількості та якості трудового внеску кожного члена підприємства і зумовлюється кінцевими результатами. Розмір доходу не обмежується. Оплата праці може провадитися як грішми, так і натурою. Підприємство має право вільного найму працівників. Оплата праці найманих працівників визначається за погодженням сторін, але не може бути нижчою за встановлений державою мінімальний рівень заробітної плати (мінімальний рівень оплати праці за професійно-кваліфікаційними групами працівників) і не залежить від кінцевих результатів господарювання. Згідно ст. 3 КЗпПУ законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Особливості праці членів кооперативів та їх об`єднань, колективних сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств, працівників підприємств з іноземними інвестиціями визначаються законодавством та їх статутами. Примірний статут сільськогосподарської артілі, Примірний статут колгоспу - нормативно-правовий акт, яким регулювалися основні питання організації та діяльності колгоспів. В протокол засідання політбюро ЦК ВКП(б) від 5 березня 1930 року був внесений пункт про вирішення питання щодо примірного статуту колгоспів. Примірний Статут колгоспу, прийнятий Третім Всесоюзним з`їздом колгоспників і затвердженим постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 28 листопада 1969 року № 910, який став нормативною основою для прийняття кожним колгоспом власного статуту. Цей документ, як і попередні, визначав права і обов`язки колгоспів щодо ведення громадського господарства, права й обов`язки колгоспників та органів колгоспного управління, принципи організації й оплати праці, соціального забезпечення колгоспників, ведення підсобного господарства сім`ї колгоспника тощо. У грудні 1983 Союзна рада колгоспів внесла додаткові зміни і доповнення до Примірного статуту колгоспу, пов`язані зі зміцненням трудової дисципліни. Із прийняттям ВР України 14 лютого 1992 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» Примірний статут колгоспу припинив функціонування як нормативно-правовий акт. Позивачем до позовної заяви не надано копії статуту ні колгоспу «Більшовик», ні КСП «Власівське», у яких би було визначено порядок вступу та виходу членів таких підприємств. Клопотань про його витребування з зазначенням перешкод щодо його надання з боку позивача чи його представника не надходило. Таким чином, визначальним моментом набуття права власності на земельну частку (пай) відповідно до Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» є членство особи у колективному сільськогосподарському підприємстві на момент розпаювання земель. Отже, право на земельну частку (пай) особа набуває за наявності трьох умов: 1) перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства, 2) отримання цим підприємством державного акта на право колективної власності на землю, 3) включення особи до списку осіб, доданого до цього акта. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивач при розпаюванні земель колгоспу «Більшовик» (КСП «Власівське») був членом зазначеного підприємства. Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про порядок введення в дію Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» від 14 лютого 1992 року №2115-ХІІ введеного в дію Законом України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» від 14 лютого 1992 року №2114-ХІІ з 1 березня 1992 року. Після прийняття та введення в дію Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» на базі колишніх колгоспів, радгоспів та інших були створені колективні сільськогосподарські підприємства. Основним завданням створення КСП було роздержавлення земель: передача земель із державної власності в колективну власність, а потім в результаті розпаювання майна КСП - у приватну. Згідно архівної довідки від 30 червня 2020 року вих.№119/02-24колгосп «Більшовик» переформовано в КСП Власівське» - 1992 рук, у СТОВ «Власівське» - 2000 рік, у ПП «Автосервіс» - 2002 рік. Суду не надано трудової книжки на ім`я позивача, про її наявність інформація відсутня. Проте, судом встановлено, що [PERSON] працював на вказаному підприємстві (перереформованому декілька разів) у періоди з червня 1977 року по червень 1980 року, з березня 1988 року по листопад 1989 року та в липні, згідно тієї ж архівної довідки. КСП «Власівське» Кегичівського району с. Власівка видано Власівською сільською радою народних депутатів Кегичівського району Харківської області Державний акт на право колективної власності на землю серії ХР-15-00-000492, і до списку, що додається до Державного акта, позивач не включений. Без свого волевиявлення [PERSON] (відповідної заяви) не міг стати членом колгоспу чи КСП, оскільки б це порушувало принцип добровільності, визначений ст. 5 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство». Також з цього питання повинно було б прийняте рішення загальних зборів або уповноважених членів колгоспу (КСП). Отже, суд доходить висновку, що невнесення позивача до зазначеного вище списку не є помилкою, як посилається позивач у позові, оскільки підставою внесення до вказаного списку є факт перебування в членах колгоспу (КСП) на час паювання землі, в той час матеріали справи не містять доказів того, що позивач прийнятий в члени КСП. Таким чином, у позивача не виникло право на земельну частку (пай) з моменту отримання КСП державного акта на право колективної власності на землю, в додатку до якого позивач не вказаний як такий, що має право за земельну частку (пай). Тому з огляду на викладене, суд доходить висновку, що право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, не є порушеним, оскільки позивач не набув права на земельну частку (пай) ні за законом, ні за рішенням загальних зборів колгоспників, а тому не підлягає захисту судом. Відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи на підставі наданих сторонами доказів, в межах заявлених позовних вимог. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. За таких обставин, враховуючи ненадання позивачем доказів щодо його перебування в членах КСП на час паювання земель та отримання підприємством Державного акта на право колективної власності на землю, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, а тому позов не підлягає задоволенню, як такий, що не підтверджений встановленими обставинами та наданими суду доказами. Окремо суд зазначає, що щодо пропуску позивачем строку позовної давності. Так, згідно ст.71 ЦК УРСР (чинного на час виникнення у позивача права на позов) строк позовної давності встановлювався тривалістю в три роки, і позивачем не завлено про його поновлення, не вказано про обставин, які б могли бути визнані поважними причинами для поновлення цього строку та не надано відповідних доказів на їх підтвердження, однак відповідно до ст.ст. 75, 80 ЦК УРСР пропущення позивачем строку позовної давності є окремою підставою для відмови в задоволенні позову, і лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Верховний Суд України в узагальненні «Практики розгляду судами земельних спорів» від 01 вересня 2003 року звертає увагу на те, що право на одержання земельної частки (паю) у членів КСП виникає з моменту передачі членам КСП державного акта на право колективної власності на землю. Цей процес відбувався в основному у 1994-1997 роках, тобто понад двадцять років тому, у зв`язку з чим необхідно з`ясовувати, чи дотримуються позивачі строків позовної давності. У постанові Верховного суду України від 29 жовтня 2014 року по справі №6-152цс14 визначено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права. Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. У правовій позиції Верховного Суду України викладеній за результатами розгляду справи №6-2469цс16 від 16 листопада 2016 року, зазначено, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Таким чином суд вважає, що позивач дізнався та або міг дізнатись про порушення свого права ще у 1995 році, в суд звернувся лише грудні 2022 року, а отже з пропуском строку. Проте, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог позивачеві, не у зв`язку з порушенням строків позовної давності, а у зв`язку із не встановленням порушення його прав. Відповідно до ч.1 п.6 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як судом відмовлено у задоволенні позову в повному обсязі, тому судові витрати у виді судового збору в сумі 1984,80 грн., суд залишає за позивачем. Відповідно до ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу. Як встановлено ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України.

Outcome: dismissed