Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-28 00:00:00

07.09.2022 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей Микулинецької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Просить суд ухвалити рішення, яким позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Крім того, просить стягнути з [PERSON] аліменти на користь малолітнього сина [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 5000 грн. 00 коп., але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили та до повноліття дитини, а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 992 грн. 40 коп. В провадження судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області Грещука Р.П. матеріали вказаної цивільної справи надійшли 28.10.2022 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не прибула, однак подала до суду письмову заяву, в якій вона просить розглянути дану справу за її відсутності, зазначивши, що поданий позов підтримує в повному обсязі і наполягає на його задоволенні, а також не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. В свою чергу, представник позивача в судовому засіданні вимоги [PERSON] також підтримала з підстав, наведених в позовній заяві та просила їх задоволити в повному обсязі. Крім того зазначила, що не заперечує щодо заочного розгляду даної справи. Представники органу опіки та піклування Микулинецької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області в ході розгляду справи по суті підтримали поданий до суду висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , вважаючи, що таке позбавлення не буде відповідати інтересам дитини. В судове засідання 28.06.2023 року останні не прибули, натомість надіслали на адресу суду письмові судові дебати, в яких просили завершувати розгляд даної без їх участі, і вирішити позов за наявними у справі доказами, із урахуванням інтересів дитини. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь та належним чином рекомендованою кореспонденцією. Крім того, про час і місце слухання справи відповідач повідомлений належним чином, у відповідності до ч.11 ст.128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки відповідач не повідомив, заяви про слухання справи у його відсутність на адресу суду не надходило. Враховуючи наведене, зі згоди представника позивача, згідно ухвали від 29.06.2023 року про розгляд вказаної справи в порядку заочного розгляду, суд ухвалює рішення в порядку заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.ст.280-281 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача, представників органу опіки та піклування, дослідивши письмові докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст.80, 81 ЦПК України, і які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення своїх позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи, та, за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно статті 18 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Україною 21.02.1990 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов`язок матері і батька це обов`язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти. У відповідності до положень вказаної Конвенції, ЗУ «Про охорону дитинства», Європейської Конвенції «Про здійснення прав дітей», ратифікованої Україною 03.08.06 року, гарантовано та забезпечено право дитини з боку усіх державних та приватних структур, а також з боку батьків на належне батьківське виховання та піклування, забезпечення дитини сімейним затишком, розвиток індивідуальності та захисту всіх прав дитини навіть від самих батьків. Згідно ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Відповідно до ч.2 ст.157 СК України той з батьків, що проживає окремо зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Статтею 12 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці…». Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення поновлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України. Ухилення від виконання батьківських обов`язків має місце тоді, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Разом з тим, суд констатує, що як визначено ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частиною 1 ст.77 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а ч.2 цієї статті визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги, чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Зі змісту ч.2 ст.78 ЦПК України вбачається, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В той же час ч.1 ст.81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» при вирішенні спорів про позбавлення батьківських прав суди повинні виходити не з формальних міркувань, а з фактичних інтересів дітей та умов їх нормального виховання. Враховуючи положення п.8 ст.7 Сімейного кодексу України, у відповідності до якого регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Судом встановлено, що з 01.08.2013 року по 21.12.2016 року позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON] , який згідно рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 21.12.2016 року між ними було розірвано (а.с.11, 16-17). За час спільного подружнього життя у сторін по даній справі народився син - [PERSON] , [INFO] (а.с.12). Проте, ще навесні 2015 року, шлюбні відносини між позивачем та відповідачем фактично були припинені, оскільки останній залишив будинок батьків позивача, де вони разом проживали під час її вагітності. Як зазначає в позовній заяві позивач, відповідач всього один раз навідав її з новонародженим сином у пологовому будинку, а на урочисту виписку не з`явився та не виявив бажання забрати свого сина із пологового будинку разом з нею, а також не прибув на Таїнство Хрещення свого сина, хоча знав про нього. На підтвердження своїх позовних вимог позивач посилається на те, що ще з внутрішньоутробного розвитку сина, відповідач абсолютно утратив інтерес як до сімейного життя, так і до їхньої дитини. Вказує, що в перші місяці життя дитини вони підтримували зв`язок виключно у телефонному режимі. Коли син [PERSON] підріс і почав ходити, [PERSON] декілька разів навідав дитину, і вона сподівалась на те, що такі зустрічі батька з сином стануть регулярними і частішими, проте цього відбулось. Також зазначає, що коли син почав говорити, вона телефонувала до відповідача та здійснювала відеовиклики, щоб син побачив батька хоча б на екрані телефону, однак такі її спроби, на думку позивача, не викликали у відповідача батьківський інстинкт, не спрацювали. Таким чином, позивач стверджує, що відвідини відповідачем їхнього сина протягом усіх семи років, які вони проживають окремо, носили одноразовий характер і вважає, що такі поодинокі візити лише травмували сина [PERSON] . Позивач запевняє, що вона не здійснювала і не здійснює жодних перешкод у спілкуванні, вихованні, добровільному матеріальному забезпеченні чи виборі освіти батьком для сина, а навпаки розповідала дитині про його батька [PERSON] , показуючи сину фотографії останнього. Протягом довготривалого періоду часу відповідач маючи номер телефону узагалі не виходить на зв`язок ні з нею, ні з їхнім сином [PERSON] . Також позивач вказує на те, що [PERSON] не проявив ніякої турботи про сина від початку збройної агресії рф проти України, тобто впродовж такого важкого періоду, а тому вона впевнена, що зміна поведінки відповідача стосовно свого сина у кращу сторону неможлива. 16.08.2022 року малолітньому сину виповнилося сім років, які вони зустріли з родичами в Україні, проте відповідач аналогічно навіть не зателефонував, щоб привітати свою дитину з днем народження, і тому на її думку [PERSON] самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Вважає, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина [PERSON] , вихованням дитини [PERSON] не займається, матеріально не забезпечує, малолітня дитина проживає з нею і повністю перебуває на її утриманні. На думку позивача, дії відповідача є винними, оскільки він свідомо, без жодних поважних причин і перешкод не спілкується, не навідується, не проявляє ніякої батьківської турботи про власного сина, його виховання і навчання, духовний розвиток, не сприяє його самоусвідомленню, матеріально не забезпечує дитину. Водночас [PERSON] наділений усіма немайновими та майновими правами щодо дитини, що на переконання позивача, суперечить інтересам дитини, в зв`язку з чим [PERSON] вважає, що [PERSON] слід позбавити батьківських прав відносно малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Крім того, [PERSON] у позовній заяві зазначає, що [PERSON] сплачував визначені йому рішенням Теребовлянського районного суду від 18.09.2015 року аліменти, у твердій грошовій сумі у розмірі 500 грн. на утримання [PERSON] - нерегулярно, а саме раз у пів року погашав заборгованість з їх сплати, від яких вона в подальшому взагалі відмовилась. Добровільної матеріальної допомоги після цього [PERSON] сину [PERSON] не надавав і жодного разу не проявив наміру у наданні будь-яких матеріальних благ для їхнього сина. В зв`язку з цим, позивач просить стягнути з відповідача аліменти на користь малолітнього сина [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 5000 грн. 00 коп., але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили та до повноліття дитини. Разом з тим, як з`ясовано в ході розгляду даної справи, 23.11.2022 року комісією з питань захисту прав дитини Микулинецької селищної ради було проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , де проживають [PERSON] разом із сином [PERSON] , своєю матір`ю [PERSON] та батьком [PERSON] . Власниками будинку є батьки позивача. Будинок складається з 4 кімнат, кухні, санвузла та коридору, тобто умови проживання відмінні. Кімнати просторі, затишні, умебльовані меблями нового зразка. Наявні продукти харчування. Дитина має окреме спальне місце, забезпечений одягом, взуттям, іграшками, засобами гігієни у достатній кількості. На час обстеження усі члени сім`ї перебували за кордоном (Іспанія). Обстеження проводилося у присутності [PERSON] , рідної сестри позивача [PERSON] , яка на час відсутності родичів здійснює нагляд за будинком. Дохід сім`ї - заробітна плата [PERSON] , яка працює за кордоном вчителем інформатики та математики в українській школі у м.Мадрид Іспанія, а також має додатковий дохід, прибираючи в готелі. За час проживання на території села Дарахів письмових скарг та заяв не поступало. Зарекомендувала себе як зразкова громадянка, що втримувала добрі стосунки як у сім`ї, так і в спілкувані з сусідами. Займалася вихованням сина та працювала в Дарахівській ЗОШ І-ІІІ ступенів вчителем інформатики. Батько [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . За час проживання в с.Стримба скарг від сусідів та жителів села на нього не надходило. Відомості про наявність шкідливих звичок даного громадянина у старостинському окрузі відсутні. Депутатом не є. Відповідно до листа служби у справах дітей Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області, [PERSON] на даний час разом із другою дружиною та їх дочкою проживають закордоном, тому поспілкуватися з ним не вдалося. Однак [PERSON] в телефонному режимі повідомив службу у справах дітей Микулинецької селищної ради про те, що заперечує щодо позбавлення його батьківських прав відносно сина [PERSON] , 2015 року народження. Відповідач [PERSON] повідомив представнику органу опіки та піклування, що обов`язко знайде можливість вийти на зв`язок коли буде слухатися питання на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Микулинецької селищної ради 28.11.2022 року. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини Микулинецької селищної ради, яке відбулося 28.11.2022 року, [PERSON] та [PERSON] були присутні за допомогою засобів телефонного відеозв`язку. Мати зазначила, що приблизно три роки разом з сином [PERSON] вони перебувають в Іспанії. [PERSON] , тобто відповідач по справі, ніякої участі у вихованні сина не бере, однак надавав згоду на перетин кордону. Коли син хворів, вона зверталася по допомогу, але чоловік не допоміг, пояснюючи це тим, що в нього захворіла дочка від другого шлюбу. Після того як потрібна була ще одна згода [PERSON] її не надав. Позбавлення батьківських прав їй потрібне для процедурних (документальних) процедур в Іспанії. Чоловік [PERSON] пояснив, що в той час перебував у Чехії та знав куди звернутися, щоб надати повторно таку згоду. Щодо даного позову про позбавлення батьківських прав заперечує, аргументуючи це тим, що йому чинилися перешкоди в спілкуванні та зустрічах з сином, а з моменту виїзду дитини за кордон номер телефону був заблокований, і він не міг здійснювати дзвінків. [PERSON] повідомила, що зараз зв`язок є, і якщо батько [PERSON] хоче брати участь у житті [PERSON] , то жодних заборон щодо спілкування вона не створює. Викладені вище обставини підтверджуються дослідженим в судовому засіданні висновком органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , щодо дитини - [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Микулинецької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області за №491 від 09.12.2022 року, які долучено до матеріалів справи (а.с.102, 103-104). Судова практика вказує, що обставина про те, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням, розвитком, станом здоров`я займається мати, не свідчить про те, що батько дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ЗУ «Про охорону дитинства»). Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов`язки та виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини, а тому дане питання вирішується після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема становлення батьків до дітей; доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері та інших конкретних обставин справи. Як з`ясовано та зазначено вище, відповідач виїхав на тимчасові заробітки в Чехію, а мати, тобто позивач по справі з дитиною виїхала в Іспанію до родичів. У справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має грунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). У справі «Савіни проти України», визначено, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Таких обставин не встановлено (пункт 49). Беручи до уваги вищенаведене,

Outcome: approved