Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-02 00:00:00

Позивач зазначив, що 07.03.2019р. відповідач підписала з АТ КБ «ПриватБанк» заяву б/н про надання банківських послуг, відповідно до умов якого останній надано кредит, який в подальшому було збільшено кредитним лімітом встановленою сумою 350\~000грн. В порушення вимог кредитного договору відповідач не здійснювала погашення заборгованості у встановленому договором порядку. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.11.2023р. у справі № 201/9419/21 позовні вимоги банку задоволено частково, стягнуто тіло кредиту та відмовлено щодо стягнення інших нарахувань (відсотків). Просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 142\~376грн 51коп, що складається з: відсотків за обліковою ставкою НБУ в розмірі 45\~147грн 32коп за період з 31.01.2020 по 31.08.2021р.р.; втрати від інфляції за весь час прострочення у розмірі 97 229грн 19коп: 85 052грн 09коп нарахування інфляційних втрат та 12\~177грн 10коп нарахування 3% річних за період з 30.09.2021 по 30.09.2022р.р., та судові витрати. Представник позивача подав заяву про застосування позовної давності, в судове засідання не з`явився, причини неявки не сповістив. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 16.11.2010р. відповідач підписала заяву б/н з метою отримання послуг АТ КБ «ПриватБанк». 07.03.2019р. відповідач підписала анкету-заяву б/н про приєднання до умов і правил надання банківських послуг, на підставі якої, згідно з довідкою про зміну умов кредитування і обслуговування кредитної картки на ім`я відповідача, 18.04.2019р. було встановлено кредитний ліміт 350\~000грн, який 08.12.2020р. зменшено до нуля. Випискою про рух коштів по карті відповідача встановлено, що відповідач з 2010 року активно користувалася виданими кредитною карткою. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.11.2021р. в справі цивільній справі № 201/9419/21 позов АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено частково, на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 07.03.2019р. у розмірі 374678грн 81коп, яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредита, судовий збір у розмірі 5620грн 18коп, в іншій частині в задоволенні позову відмовлено. Сторона позивача посилається на те, що відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконує, у зв`язку з чим відповідно до наданого розрахунку АТ КБ «ПриватБанк»» мається заборгованість з відсотків за обліковою ставкою НБУ в розмірі 45 147грн 32коп за період з 31.01.2020 по 31.08.2021р.р.; втрати від інфляції за весь час прострочення у розмірі 97 229грн 19коп: 85 052грн 09коп нарахування інфляційних втрат та 12 177грн 10коп нарахування 3% річних за період з 30.09.2021 по 30.09.2022р.р. Згідно поданої банком виписки, 05.10.2022р. відповідач погасила стягнуту заборгованість. Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань . Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина першої статті 1054 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. За частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. З матеріалів справи встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» використало право вимоги повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, звернувшись до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, що підтверджується відповідним судовим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.11.2021р. у справі № 210/9419/21, яким на користь Банку з відповідача стягнуто заборгованість за кредитним договором. А тому правові підстави для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» процентів за обліковою ставкою НБУ відсутні. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). З ухваленням рішення суду від 16.11.2021 року про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором на користь АТ КБ «ПриватБанк» не припинилися правовідносини та тривають до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Суд прийшов до переконання про те, що позивач має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019р. у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Але регулятивна норма ч.1 ст.1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 статті 625 ЦК України не можуть застосовуватись одночасно, рішення суду про стягнення з відповідача тіла кредиту постановлено 16.11.2021р., а позивач просить стягнути втрати від інфляції за весь час прострочення у розмірі 97 229грн 19коп: 85 052грн 09коп нарахування інфляційних втрат та 12 177грн 10коп нарахування 3% річних за період з 30.09.2021 (тобто до винесення рішення) по 30.09.2022р.р. Відтак за ч.2 ст.625 ЦК України підлягають стягненню сума за період від постановлення судового рішення від 16.11.2021р. до 30.09.2022р. Міністерство фінансів України встановило такі індекси інфляції: грудень 2021 \~ \~ \~ \~100,60 січень 2022 \~ \~ \~ \~101,30 лютий 2022 \~ \~ \~ \~101,60 березень 2022 \~ \~ \~ \~104,50 квітень 2022 \~ \~ \~ \~103,10 травень 2022 \~ \~ \~ \~102,70 червень 2022 \~ \~ \~ \~103,10 липень 2022 \~ \~ \~ \~100,70 серпень 2022 \~ \~ \~ \~101,10 вересень 2022 \~ \~ \~ \~101,90 Розрахунок здійснюється за формулою: ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ), де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. IIc (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) x (104,50 : 100) x (103,10 : 100) x (102,70 : 100) x (103,10 : 100) x (100,70 : 100) x (101,10 : 100) x (101,90 : 100) = 1.22534959 . Відтак інфляційне збільшення боргу становить 84\~435 грн 74коп (374 687,81 x 1.22534959 - 374 687,81). Розрахунок суми 3% річних здійснюється за формулою: сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення, тобто 374 687,81 x 3 % x 318 : 365 : 100, і становить 9\~793грн 21коп. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про те, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути кошти за порушення грошового зобов`язання за кредитним договором, а саме: втрати від інфляції за весь час прострочення у розмірі 84 435 грн 74коп та 3% річних в сумі 9 793грн 21коп період з 17.11.2021 року по 30.09.2022 року, а позов задовольнити частково на суму 94\~228грн 95коп. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (Велика Палата Верховного суду у справі 127/15672/16-ц). Відтак строк позовної давності для пред`явлення позовних вимог не пропущений. При зверненні позивача до суду ним заявлено позовні вимоги майнового характеру та сплачено судовий збір з урахуванням приписів пункту 1 частини 1 статті 176 ЦПК України у розмірі 2 481 грн. (100 %). Відповідно до п.1 ч.2, ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог слід стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеного 1\~642 грн судових витрат (142\~376грн 51коп х 2481 / 142\~376,51). Вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (п.36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: partial