Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-09 00:00:00

19 квітня 2023 року [PERSON] звернулася в суд з позовом, в якому просить позбавити батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] , стягнути з відповідача на користь позивача неустойку (пеню), яка виникла в зв`язку із заборгованістю по сплаті аліментів в розмірі 159550,52 грн. та витрати зі сплати судового збору. Свої вимоги мотивує тим, що відповідач питанням виховання та розвитку своїх малолітніх доньок не займається вже тривалий час (майже з народження), ухиляється від виховання дітей, аліменти не сплачує з початку їх стягнення. Також, відповідач вже тривалий час не піклується про фізичний і духовний розвиток доньок, їх виховання та підготовкою до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з ними в нормальному обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення дитини; не надає донькам доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу; не створює умов для отримання дітьми освіти, розвитку та виховання. Також зазначає, що відповідач більш ніж три роки взагалі не сплачує аліментів на утримання дітей, ігноруючи при цьому вимоги чинного законодавства, судове рішення та інтереси доньок. Враховуючи викладене, позивач змушена звертатися до суду з даним позовом. Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 20 квітня 2023 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання та витребувано від Органу опіки та піклування Служби у справах дітей Тростянецької селищної ради Гайсинського району Вінницької області письмовий висновок в порядку ст. 19 СК України щодо вирішення спору. Ухвалою суду від 06 червня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач [PERSON] та її представник позивача - адвокат Дудін Л. В. в судовому засіданні позовні вимоги стосовно позбавлення батьківських прав [PERSON] та стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів підтримали повністю з підстав викладених в позові, який просили задовольнити. Відповідач в судові засідання 29 червня 2023 року та 10 липня 2023 року не з`являвся. Конверти адресовані відповідачу за адресою місця реєстрації повернулися до суду з відміткою поштового відділення зв`язку: «за закінченням терміну зберігання». Додатково про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся шляхом розміщення оголошення на офіційному вебпорталі Судової влади України та в телефоннолму режимі, однак [PERSON] на дзвінок не відповідає. Відзиву на позов відповідач не подав. Будь-яких заяв чи клопотань під час судового розгляду від відповідача не надходило. Представник Служби у справах дітей Тростянецької селищної ради Гайсинського району Вінницької області в судове засідання не з`явилася, проте В. о. начальника служби у справах дітей С. Савчук подано клопотання про розгляд справи за відсутності представника служби у справах дітей у зв`язку з великою завантаженістю в роботі. Висловились про підтримання позовних вимог в повному обсязі. Згідно з частиною третьою статті 211 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. За таких обставин, суд вважає можливим відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України, розглянути справу та ухвалити заочне рішення за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ч.8 ст. 178 ЦПК України у разі не подання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, заслухавши осіб, які прибули в судове засінання, з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, безпосередньо дослідивши письмові докази у справі, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з врахуванням наступних підстав. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачних законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст.ст.81, 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що з 25 жовтня 2018 року сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який вони зареєстровували у Ірпінському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, про що складено відповідний актовий запис №639. Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 01 лютого 2022 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с 19-20). [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 23.02.2019 Шевченківським районним у місті Києві відділом ДРАЦС ГТУЮ у місті Києві (а.с.10). Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 24.09.2019 за №557 [PERSON] , 2019 року народження, зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с.11). [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 29.05.2020 відділом ДРАЦС по Тростянецькому та Чечельницькому районах Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с. 12). Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 29.05.2020 за №226 [PERSON] , 2020 року народження, зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с.13). Аналогічна довідка про місце реєстрації позивача додана до матеріалів справи (а.с.9) вказує на те, що дійсно малолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом з матір`ю та перебувають на її утриманні. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 150 Сімейного кодексу України закріплені обов`язки батьків по вихованню та розвитку дітей, у числі яких передбачені турбота про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовки її до самостійного життя. Ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності встановленої законом. Відповідно до статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду повідамила, що сторони по справі одружилися у 2018 році, після чого у них народилася донька [PERSON] . У шлюбі прожили пів року і потім фактично розійшлися, але шлюб не розривали. Батько дітей - [PERSON] з дітьми не спілкується, востаннє бачила його у 2019 році, з тих пір він не з`являвся. Позивачка з дітьми проживає у Тростянці, діти перебувають з нею. Будь-яких перешкод у спілкуванні відповідача з дітьми позивач не чинила. Свідок [PERSON] у судовому засіданні суду пояснила, щобачила відповідача [PERSON] три з половиною роки тому, як позивачка виїхала з квартири, після того він в Тростянець не приїздив. Перешкод відповідачу у спілкуванні з дітьми позивач не чинила. [PERSON] просто не цікавиться дітьми. В судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила суду, що відповідач не бере участі у вихованні дітей, а меншу доньку він бачив лише раз. Востаннє свідок бачила [PERSON] у вересні 2019 року. За цей період відповідач з дітьми не спілкувався, нічим не допомагав. Будь-яких обставин, які б перешкоджали йому у спілкуванні з дітьми не було. Орган опіки та піклування Тростянецької селищної ради Гайсинського району Вінницької області надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] відносно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] затверджений рішенням виконавчого комітету Тростянецької селищної ради від 18.05.2023 №135. З висновку випливає, що на запит служби у справах дітей Тростянецької селищної ради від 09.05.2023 адміністрація КНП «Тростянецький ЦПМСД» повідомила, що діти [PERSON] та [PERSON] , знаходяться під наглядом сімейного лікаря. [PERSON] станом своїх доньок у сімейного лікаря не цікавиться і на медичні огляди разом з ними не з`являвся жодного разу. Відповідно до листа Тростянецького дошкільного закладу «Колосок» діти [PERSON] та [PERSON] зараховані до закладу. Батько дітей - [PERSON] , жодного разу не відвідував дітей у закладі, не телефонував та не співпрацював із вихавателями, не цікавився їхніми досягненнями, поведінкою та упіхами. Діти проживають спільно з бабусею та матір`ю. Мати приділяє належну увагу вихованню та навчанню дітей, дбає про психічний та фізичний розвиток дітей. [PERSON] та [PERSON] забезпечені всім необхідним шкільним приладдям, сезонним одягом та взуттям. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини, 17 травня 2023 року, розглядалося питання про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] , який був повідомлений про дату та час засідання комісії належним чином. Проте на засідання комісії особисто не з`явився, не повідомив обгрунтовану позицію щодо розгляду даного питання та причину своєї відсутності (а.с. 49-51). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно з ст.165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Аналізуючи всі обставини справи, надані докази на підтвердження фактів та спірних правовідносин, норми чинного законодавства, що їх регулюють, суд дійшов висновку, що [PERSON] , самоухилився від виховання своїх доньок, не піклується про їх здоров`я та навчання, їх фізичний та духовний розвиток, не дбає про матеріальне забезпечення дітей, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками. Відповідно до частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Вирішуючи спір в частині позбавлення батьківських прав, дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам, суд дійшов висновку про те, що наявні підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав. Позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей. Разом з тим, достовірно знаючи про наявність спору, батько дитини - [PERSON] не висловив заперечень проти позбавлення батьківських прав відносно своїх доньок [PERSON] та [PERSON] . Крім того, суд бере до уваги висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дітей. За таких обставин, суд вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав щодо малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] та малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . За правилами частини 2 статті 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача неустойки (пені), яка виникла у зв`язку з заборгованістю по сплаті аліментів, суд зазначає таке. Судом встановлено, що рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 03 листопада 2020 року у справі №147/552/20 ухвалено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей: дочки [PERSON] , [INFO] , дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18 червня 2020 року і до досягнення старшою дитиною повноліття. Також, ухвалено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання в твердій грошовій сумі у розмірі 1000 (однієї тисячі) гривень щомісячно, починаючи з 18 червня 2020 року і до досягнення донькою [PERSON] , [INFO] , трьох років, тобто до [INFO] . Рішення набрало законної сили 04 грудня 2020 року (а.с. 14-16). 04 грудня 2020 року Тростянецьким районним судом Вінницької області видано виконавчі лист по справі №147/552/20 (а.с. 17,18). З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по ВП [NUMBER], здійсненого головним державним виконавцем Ірпінського ВДВС у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Мельниковою В. С., вбачається, що у [PERSON] за період з 18.06.2020 по 01.04.2023 наявна заборгованість зі сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] , визначених на підставі рішення Тростянецького районного суду Вінницької області, що складає 159550,52 грн. Зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом позову є стягнення неустойки (пені), нарахованої на заборгованість зі сплати аліментів, яка, на думку позивачки, виникла на підставі рішення суду про стягнення аліментів від 03.11.2020 за період з 18 червня 2020 року по 01 квітня 2023 року. Відповідно до ч. 1 ст. 196 Сімейного кодексу України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Нормами чинного законодавства передбачено, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника. Зазначене узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі №712/11291/20. При розгляді справи про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів застосовують субсидіарно положення ЦК України. У такому разі, якщо платник аліментів доведе, що вжив усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, він є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Про це зазначив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи №661/905/19. Згідно з ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. Відповідно до ст. ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Таким чином, наявність судового рішення про стягнення з відповідача аліментів на дитину вже свідчить про наявність у останнього відповідного зобов`язання, яке передбачено нормами сімейного законодавства та спрямовано на забезпечення належного утримання та розвитку дитини. Відповідач був обізнаний про наявність рішення суду про стягнення з нього аліментів, знав про розмір таких аліментів та період, з якого вони стягуються. При цьому відповідачем, суду не було надано жодного доказу того, що відповідач, не чекаючи дій від державного виконавця, у добровільному порядку виконував рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 03.11.2020 та сплачував аліменти на утримання дітей. Таким чином, на думку суду [PERSON] не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що заборгованість зі сплати аліментів виникла не з його вини. Щодо розміру самої заборгованості зі сплати аліментів, а відтак і розрахунку суми пені суд зазначає таке. Матеріалами справи та матеріалами виконавчого провадження підтверджується наявність у [PERSON] заборгованості по сплаті аліментів, розрахунок такої заборгованості було проведено державним виконавцем в порядку примусового виконання рішення суду. Крім того, відповідач не висловлював заперечень проти вказаного розрахунку, який був виконаний державним виконавцем. Так, відповідач зобов`язаний був сплачувати аліменти відповідно до рішення суду щомісячно у визначеному розмірі, однак, від виконання рішення ухилявся у зв`язку з чим утворилась заборгованість по сплаті аліментів та наявні правові підстави для нарахування пені. Аналіз норми ст. 196 СК України, окрім іншого, приводить до висновку, що заборгованість зі сплати аліментів виникає в особи з підстав, визначених ч. ст. 196 СК України, саме з дня набрання законної сили рішенням суду про стягнення аліментів, тому що розмір аліментів встановлюється саме рішенням суду. Як вже вказувалося вище та підтверджується матеріалами справи, рішення суду від 03.11.2020 про стягнення аліментів набрало законної сили 04.12.2020. Таким чином, з дня набрання законної сили рішенням суду про стягнення аліментів в останнього виникає обов`язок зі сплати аліментів у розмірі, який і визначено рішенням суду. Оскільки законом передбачено, що аліменти присуджуються з дня звернення до суду, тому у разі не сплати аліментів виникає заборгованість. Таким чином, обов`язок зі сплати заборгованості по аліментам у відповідача [PERSON] виник з дня набрання законної сили судовим рішенням про стягнення аліментів, тобто з 04.12.2023, а не з дня пред`явлення позову про стягнення аліментів, як помилково вважає позивачка. З наведеного слідує, що позивачка всупереч вимог закону помилково вважає, що на заборгованість зі сплати аліментів за період з дня звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має право на отримання пені, та помилково ототожнює поняття виникнення заборгованості по аліментам і виникнення обов`язку зі сплати заборгованості по аліментам. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною. Законодавець установив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, в який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені. Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1%. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем. Отже, загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою: p=(A1х1%хQ1)+(A2х1%хQ2)+……….(Anх1%хQn), де: p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову; A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць; Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів, починаючи з першого дня першого місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати; A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць; Q2- кількість днів прострочення сплати суми аліментів, починаючи з першого дня першого місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати; An- нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову; Qn- кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць. У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання. У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1%. Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості. У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1%. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 квітня 2019 року в справі № 333/6020/16 та від 25 квітня 2018 року в справі №572/1762/15-ц. Враховуючи формулу, за якою визначено порядок нарахування пені за несплату аліментів, а також дату набрання рішенням суду від 03 листопада 2020 року про стягнення з відповідача аліментів законної сили (04.12.2020) та їх розмір, нарахування пені за прострочку сплати аліментів розпочинається з 01 січня 2021 року, а не з 18 червня 2020 року, як це зазначено у позовній заяві. При обчисленні пені за прострочення сплати аліментів застосовується правова позиція, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі №333/6020/16-ц та постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 19.01.2022 року у справі №711/679/21, яка прийнята за касаційною скаргою, зміст якої свідчить, що вона стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики. Зокрема, у цій справі вирішено такі питання: (а) як враховуються часткові платежі (частковий платіж) при наявності заборгованості за аліментами за попередні періоди (попередній період)?; (б) що розуміється під формулюванням «не більше 100 відсотків заборгованості»? Ця правова позиція також підтверджена, відповідно до Постанови КЦС ВС від 09.11.2022 у справі № 754/4461/21 та Постанови КЦС ВС від 27.04.2022 у справі № 496/2457/19. Таким чином, з огляду на те, що розмір пені, який має бути стягнутий з відповідача на користь позивача значно перевищуватиме розмір заборгованості розрахований державним виконавцем, суд дійшов висновку про стягнення пені у розмірі такої заборгованості, тобто 159550,52 грн. Зазначений розрахунок відповідає правовій позиції з тексту Постанови КЦС ВС від 19.01.2022 у справі №711/679/21, яка прийнята за касаційною скаргою, зміст якої свідчить, що вона стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи, враховуючи викладене та те, що заборгованість по аліментним зобов`язанням виникла саме з вини відповідача, а протилежного ним не доведено, враховуючи здійснений судом перерахунок розміру пені, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 159550,52 грн. Крім того, у своїй позовній заяві [PERSON] просить стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати. Позивачем при зверненні до суду було сплачено 1073,60 грн судового збору (а.с. 1). Згідно з ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до ч. 1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ст.141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на сторону відповідача. Так, враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем при зверненні до суду судові витрати в розмірі 1073,60 грн. підлягають стягненню з відповідача [PERSON] . Крім того, згідно з ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З огляду на викладене необхідно стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Outcome: approved