Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позовних вимог, вказує, що 30 грудня 2020 року [PERSON] та [PERSON] отримали в позику від нього грошові кошти в розмірі 2500 доларів США, що підтверджується розпискою. За користування коштами відповідачі зобов`язалися сплачувати проценти у розмірі 4 % від суми позики щомісячно. Сторони домовилися, що строк виконання зобов`язання з повернення коштів настає протягом двох тижнів з моменту пред`явлення [PERSON] вимоги про повернення коштів. Позивач в липні 2022р. пред`явив до відповідачів письмову вимогу про повернення коштів з виплатою процентів за користування коштами в строк до 30.08.2022р., проте вказана вимога залишилася відповідачами без належного реагування, грошові кошти не повернуто. В зв`язку з невиконанням відповідачами своїх боргових зобов`язань, просить стягнути з [PERSON] та [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 30 грудня 2020 року в розмірі 2500 доларів США та проценти за користування коштами у розмірі 2700 доларів США, а також судові витрати. Представник відповідача [PERSON] адвокат Басюр Л.М. подала до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнає повністю та просить в їх задоволенні відмовити. Вказує, що звернення позивача до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики є необґрунтованим, оскільки позивачем не надано підтверджень того, що між позивачем та відповідачем - [PERSON] виникли правовідносини із договору позики, оскільки розписка, сама по собі, не є договором позики, а є лише підтвердженням такого договору. Дана розписка не містить всю інформацію, необхідну для встановлення факту правовідносин між позивачем та відповідачем, що можна вважати як укладення договору позики. Представник позивача [PERSON] адвокат Мазур В.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Басюр Л.М. у судовому засіданні підтримала позицію викладену у відзиві, просила відмовити у задоволенні позову. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку шляхом направлення судових повісток за адресою місця реєстрації, жодних клопотань суду не надали. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідачів. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 30 грудня 2020 року [PERSON] та [PERSON] отримали в позику від [PERSON] грошові кошти у сумі 2500 доларів США, що підтверджується розпискою. За користування коштами відповідачі зобов`язувались сплачувати позивачу проценти у розмірі 4 % від суми позики щомісячно. Сторони домовились, що строк виконання зобов`язання з повернення коштів настає протягом двох тижнів з моменту пред`явлення позивачем вимоги про повернення коштів (а.с.4). Позивач 28 липня 2022р. пред`явив до відповідачів письмову вимогу про повернення коштів з виплатою процентів за користування коштами в строк до 30.08.2022р., проте вказана вимога залишилася відповідачами без належного реагування, грошові кошти не повернуто (а.с. 5-6). Добровільно заборгованість за договором позики відповідачі не повертають позивачу, а тому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики та 4 процентів місячних за весь час користування коштами. Згідно з наданими позивачем розрахунками, що містяться в позовній заяві, заборгованість за договором позики за період з 30.12.2020 по березень 2023 становить: заборгованість за договором позики у сумі 2500 доларів США; 4 % річних в розмірі 2700 доларів США, які і просить стягнути на свою користь з відповідачів. Відтак суд встановив, що між сторонами виник спір щодо договірного зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики, який регулюється загальними положеннями про зобов`язання Глави 47 Книги п`ятої Зобов`язальне право та відповідними нормами параграфу 1 Позика Глави 71 ЦК України. Так, відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно з вимогами ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками ст.1046 ЦК України Частина 2 ст. 1047 ЦК України передбачає на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». Законодавством, чинним на момент виникнення спірних правовідносин сторін та розгляду справи, не передбачено заборони на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Такі правові висновки суду підтверджуються правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року по справі №761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року по справах №373/2054/16-ц, №464/3790/16-ц, від 23 жовтня 2019 року по справі №723/304/16-ц. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. З боргової розписки вбачається, що відповідачі 30 грудня 2020 року [PERSON] та [PERSON] отримали в позику від [PERSON] грошові кошти у сумі 2500 доларів США. За користування коштами відповідачі зобов`язувались сплачувати позивачу проценти у розмірі 4 % від суми позики щомісячно. Сторони домовились, що строк виконання зобов`язання з повернення коштів настає протягом двох тижнів з моменту пред`явлення позивачем вимоги про повернення коштів. Загалом, зі змісту вказаної боргової розписки вбачається наявність між сторонами боргових зобов`язань у вигляді договору позики, встановлений факт передачі відповідної суми коштів від позикодавця до позичальників, а також зазначено про умови повернення боргу. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Зазначений висновок узгоджується із висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2018 року № 707/2606/16-ц. Враховуючи наведені вище правові висновки, а також приймаючи до уваги, що судом встановлено факт укладення між сторонами саме договору позики від 30.12.2020 року, форма та зміст якого, а також іноземна валюта, у якій надано грошові кошти в позику, відповідають положенням цивільного законодавства, зокрема ст.1047 ЦК України, а відповідачі, на відміну від позивача, свої зобов`язання за цим договором не виконали, що зумовило виникнення у позивача права на звернення до суду із даним позовом задля стягнення заборгованості в примусовому порядку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основної суми боргу в розмірі 2500 доларів США є обґрунтованими, засновані на законі, а отже підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи позов в частині стягнення процентів від суми позики суд виходить з наступного. Аналіз умов укладеного між сторонами договору свідчить про обов`язок позичальників щомісяця сплачувати проценти за правомірне користування коштами у розмірі 4 проценти від суми позики, що визначена у доларах США. Відповідачі правомірно користувались коштами у період з 30.12.2020 року. Лист-повідомлення про повернення коштів був направлений відповідачам 28.07.2022 року з вимогою про повернення коштів в строк до 30.08.2022 року. Тобто у правомірному користуванні відповідачів грошові кошти належні [PERSON] перебували 20 місяців . Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. В силу вимог ст. 536 ЦК України розмір процентів, що відповідачі зобов`язані сплатити позивачу за користування коштами за період 20 місяців становить 2 000,00 доларів США (2500,00 дол. США х 4% х 20 місяців). Суд не погоджується із розрахунком наданим позивачем в частині суми процентів у розмірі 2700 доларів США, адже в належному користуванні грошові кошти перебували до 30.08.2022 року (час пред`явлення вимоги про повернення коштів), а не до березня 2023 року. Так, з моменту пред`явлення вимоги про повернення коштів, у позивача виникає право на стягнення процентів за прострочення виконання зобов`язання у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України. Проте така вимога заявлена не була. Відповідно до ст.540 ЦК України, якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожен із кредиторів має право вимагати виконання, а кожен із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства. Стаття 541 ЦК України передбачає солідарний обов`язок боржників у випадках встановлених договором або законом. В силу ст.543 ЦК України в разі солідарного обов`язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Виходячи з того, що кошти, отримані відповідачами у позику, що підтверджується розпискою від 30.12.2020 року, та зважаючи на доведеність факту неналежного виконання позичальниками зобов`язання за договором позики, суд дійшов висновку, що відповідачі повинні нести солідарну відповідальність за невиконання зобов`язань за цим договором. Отже, позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню частково. З таких обставин, з відповідачів у солідарному порядку на користь позивача підлягає стягненню сума, отримана за договором позики в розмірі 2500 доларів США та 4% від суми позики щомісячно за весь час правомірного користування коштами у розмірі 2000 доларів США. Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст. 141 ЦПК України. Оскільки позов підлягає до задоволенню частково, тому з відповідачів в дольовому порядку на користь позивача підлягають стягненню понесені ним і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 822,60 грн. з кожного.

Outcome: partial