Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-11 00:00:00

Адвокат Дем`яненко Ольга Олегівна, діючи від імені та в інтересах [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа виконавчий комітет Люботинської міської ради Харківської області, в якому просила суд встановити факт спільного проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] із позивачем за адресою [ADDRESS] , із 24 лютого 2022 року по теперішній час та визначити місце її проживання разом із батьком [PERSON] . Крім того представник позивача просила суд із 24 лютого 2022 року припинити стягнення із [PERSON] на користь відповідачки аліментів, яке здійснюється на підставі рішення Коломацького районного суду Харківської області, ухваленого 06 жовтня 2016 року, а також стягнути із відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заявлених вимог у позовній заяві зазначено, що у [PERSON] та [PERSON] , які не перебували у шлюбі та проживали окремо, [INFO] народилася донька [PERSON] , яка до 24 лютого проживала із матір`ю. 06 жовтня 2016 року Коломацьким районним судом Харківської області ухвалене рішення, яким присуджено стягувати із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] у розмірі частини всіх видів заробітку щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із 06 вересня 2016 року до досягнення дитиною повноліття. Також, обґрунтовуючи позов, представник позивача вказала, що з 24 лютого 2022 року по день звернення до суду із позовом донька сторін проживає разом із своїм батьком - позивачем у справі, який самостійно дбає про життя дитини, її здоров`я, духовний та фізичний розвиток. Дитина із батьком проживає за адресою: [ADDRESS] , де батьком забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. З 01 вересня 2022 року донька пішла до Люботинської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 3 та навчається у 4-Б класі. Як запевнила представник позивача, до 24 лютого 2022 року дитина проживала із своєю матір`ю - відповідачкою у справі [PERSON] у місті Харкові, проте у зв`язку із початком воєнних дій на території України, [PERSON] вранці 24 лютого 2022 року зателефонувала [PERSON] та попрохала забрати дитину і з того часу донька сторін постійно проживає із батьком, при цьому мати ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, ухиляється від виконання обов`язків щодо її утримання. З огляду на вищевказані обставини адвокат Дем`яненко О.О., діючи від імені та в інтересах [PERSON] , просила задовольнити позов. Відповідною ухвалою, постановленою суддею Коломацького районного суду Харківської області 28 березня 2023 року, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження за вказаною вище заявою і розпочато підготовче провадження у справі та призначено підготовче засідання. 24 квітня 2023 року до канцелярії суду представником відповідача адвокатом Плугатирьовою Н.В. подано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача зазначила, що вимоги позивача про встановлення факту спільного проживання неповнолітньої дитини [PERSON] із ним та визначення місця проживання дитини і припинення стягнення із позивача на користь відповідачки аліментів, яке здійснюється на підставі рішення Коломацького районного суду Харківської області, ухваленого 06 жовтня 2016 року, [PERSON] визнає повністю та не заперечує проти їх задоволення, позаяк в у мовах воєнного стану це якнайкраще забезпечуватиме інтереси дитини щодо її належного виховання, навчання та розвитку, однак у подальшому, після стабілізації становища у державі та безпосередньо у місті Харкові, вона має намір вирішувати питання щодо проживання дитини із нею. Разом з цим, представник відповідачки у відзиві зазначила, що [PERSON] категорично заперечує проти задоволення вимоги [PERSON] про стягнення із неї аліментів на утримання дитини з тих підстав, що вона із 24 лютого 2022 року постійно, добровільно і за власною ініціативою надає допомогу на утримання доньки, забезпечує її медичними препаратами, вітамінами, засобами гігієни, предметами для творчості, одягом, взуттям, ласощами, а також дарує їй подарунки. Крім того, у відзиві зазначено, що станом на 01 квітня 2023 року позивач мав перед відповідачкою заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 149731 гривня 85 копійок. У судовому засіданні представник позивача адвокат Дем`яненко О.О., діючи від імені та в інтересах [PERSON] , підтримала заявлені вимоги та наполягла на задоволенні позову з підстав, зазначених у ньому. Представник відповідача адвокат Плугатирьова Н.В., діючи від імені та в інтересах [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення вимог позивача про встановлення факту спільного проживання неповнолітньої дитини [PERSON] із батьком та визначення місця проживання дитини і припинення стягнення із позивача на користь відповідачки аліментів. При цьому вимогу про стягнення із [PERSON] на користь позивача аліментів на утримання дитини вважала необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню із підстав, зазначених у відзиві. Представник третьої особи виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області у судовому, надавши свої пояснення, вважала за доцільне задовольнити позов. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Відповідно до вимог закону судом у присутності представника органу опіки та піклування та педагога - класного керівника дитини з`ясовано думку малолітньої [PERSON] з приводу бажаного нею місця проживання. Так, малолітня [PERSON] пояснила суду, що вона бажає проживати із батьком, при цьому повідомила, що зі своєю мамою вона спілкується переважно шляхом телефонних розмов, а собисті зустрічі відбуваються дуже рідко. Також, дитина повідомила, що в неї є бажання частіше бачитися з мамою, яка до неї не приїздить, посилаючись на свою зайнятість. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, допитавши свідка, з`ясувавши думку малолітньої [PERSON] , врахувавши позицію третьої особи, а також повно і всебічно з`ясувавши обставини справи та перевірвши їх дослідженими у судовому засіданні доказіами, дійшов наступного висновку. Згідно із частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно частини другої та третьої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Судом з`ясовано, що сторони у справі є батьками малолітньої [PERSON] , яка народилася [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 18 червня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Коломацького районного управління юстиції у Харківській області (том 1, а.с. 11). [PERSON] з 24 лютого 2022 року проживає разом із своїм батьком за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом, складеним 16 лютого 2023 року членами органу самоорганізації населення «Барчани» (том 1, а.с. 12) Із характеристики, складеної 17 лютого 2023 року директрором Люботинської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 3 Н.О. Мельник та класним керівником Н.О. Гробовою (а.с. 13), вбачається, що малолітня [PERSON] з 01 вересня 2022 року є ученицею 4-Б класу вказаного навчального закладу, де характеризується позитивно. При цьому, питанням виховання і розвитку дитини займається батько - [PERSON] , а мати учениці - [PERSON] за час навчання дитини в Люботинській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 3 жодного разу не цікавилася навчально-виховним процесом доньки, з вчителем не спілкувалася. Згідно характеристики, наданої 17 лютого 2023 року головою органу самоорганізації «Барчани» Т.А. Чопенко, мешканець селища Барчани [PERSON] за час проживання у вказаному населеному пункті зарекомендував себе з позитивної сторони, приймає активну участь в житті громади, займається доглядом та вихованням своєї доньки [PERSON] , алкогольними напоями не зловживає (том 1, а.с. 14). На підставі договору дарування, посвідченого 21 квітня 2021 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харкіської області Гонтаренко С.Л. (а.с 15), позивачеві [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 21 квітня 2021 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гонтаренко С.Л. (том 1, а.с. 16). Частинами п`ятою та шостою статті 19 СК України визначено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком Органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Із висновку органу опіки та піклування Люботинської міської ради Харківської області (том 1, а.с. 153-156, 158-162) вбачається, що за результатами аналізу зібраної інформації та врахувавши рекомендацію комісії з питань захисту прав дітей виконавчого комітету Люботинської міської ради, а також взявши до уваги пояснення батьків, з метою забезпечення найкращих інтересів дитини орган опіки та піклування вважав за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , із її батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Не погодитися із вказаним висновком органу опіки та піклування суд не вбачає підстав, позаяк він є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив суду про те, що він є сусідом [PERSON] і 24 лютого 2022 року разом із останнім їздив в місто Харків, де на той час разом із своєю матір`ю проживала донька [PERSON] - [PERSON] , яку вони разом привезли в селище Барчани Харківського району Харківської області, де вона з того часу постійно проживає із своїм батьком, яким дитині забезпечені всі умови для нормального проживання та навчання. Також свідок пояснив, що за весь час, який він знайомий із [PERSON] він лише один раз бачив матір дитини. Судом також з`ясовано, що батько дитини не створює матері будь-яких перешкод для спілкування та зустрічей із донькою, а також для її участі у вихованні дитини, що, зокрема, вбачається із пояснень малолітньої [PERSON] , наданих нею під час з`ясування її думки з приводу спору, що виник між сторонами. З огляду на викладене, виходячи з максимального забезпечення інтересів дитини, врахувавши сталі соціальні зв`язки малолітньої [PERSON] , що склалися внаслідок тривалого проживання разом із батьком, її місце навчання, а також дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на її виховання і обов`язком батьків діяти в її інтересах, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимоги позивача про визначення місця проживання доньки із ним та доцільність задоволення позову в цій частині. Також, з врахуванням з`ясованих фактичних обставин справи, які не оспорювалися учасниками справи, про те, що [PERSON] , [INFO] , з 24 лютого 2022 року по теперішній час проживає разом зі своїм батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , суд вважає доведеним існування вказаного факту, що має юридичне значення, та задовольняє таку вимогу позивача, заявлену ним та розглянуту судом в порядку позовного провадження, позаяк від встановлення вказаного факту залежить виникнення, зміна та припинення майнових прав позивача, пов`язаних із припиненням стягнення із позивача на користь відповідачки аліментів та стягнення таких платжів із неї на користь позивача, про що позивачем заявлені відповідні позовні вимоги до відповідачки, і законом не визначено іншого порядку встановлення такого факту. Суд також вважає обґрунтованими вимоги позивача про припинення стягнення із нього на користь відповідачки аліментів на утримання дитини та стягнення із неї на його користь таких платежів з наступних підстав. Так, рішенням Коломацького районного суду Харківської області, ухваленим судом 06 жовтня 2016 року за результатами розгляду цивільної справи № 625/314/16-ц, [PERSON] присуджені на користь [PERSON] періодичні платежі - аліменти на утримання неповнолітньої дитни [PERSON] , [INFO] . у розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із 06 вересня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно долученого до відзиву на позовну заяву розрахунку заборгованості зі сплати аліментів (а.с. 93), станом на 21 квітня 2023 року [PERSON] має перед [PERSON] заборгованість зі сплати присуджених аліментів у розмірі 149731 гривня 85 копійок. У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. У частині першій статті 10 СК України зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). Відповідно до частини четвертої статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів. Вирішуючи спір у справі в частині позовних вимог про звільнення позивача від сплати аліментів та стягнення аліментів на утримання дитини, суд виходить із того, що 24 лютого 2022 року настали певні обставини, тобто фактичне проживання дитини з особою, яка зобов`язана сплачувати аліменти на утримання цієї ж дитини на користь особи, з якою дитина на час ухвалення рішення про стягнення аліментів проживала, і настання цих обставин впливає на припинення для позивача сплати періодичних платежів (аліментів) на утримання доньки, а також є тією обставиною, із настанням якої у позивача виникло право на отримання від відповідачки аліментів на утримання дитини. Аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Існування рішення, ухваленого Коломацьким районним судом Харківської області 06 жовтня 2016 року про стягнення із позивача на користь відповідачки аліментів повинно оцінюватись з урахуванням обставин, які змінились після його ухвалення, існування такого рішення не може бути безумовною підставою для відмови у стягненні аліментів на користь того з батьків, з ким на час вирішення нового спору проживає дитина, оскільки керівним принципом у цьому випадку є дотримання найкращих інтересів дитини. Отже, стягнення із позивача аліментів на утримання дитини, за умови, що ця дитина проживає з ним та перебуває на його утриманні суперечить положенням статті 181 СК України за якою аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина. Зміна фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, а саме: встановлення судом факту проживання дитини з іншим з батьків, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти, є тією істотною обставиною, яка в розумінні частини другої статті 197 СК України є підставою для припинення стягнення із позивача на користь відповідачки аліментів, стягуваних на підставі рішення, ухваленого Коломацьким районним судом Харківської області 06 жовтня 2016 року за результатами розгляду цивільної справи № 625/314/16-ц. Разом з цим суд зазначає, що припинення стягнення із позивача аліментів не є тотожним звільненню від сплати заборгованості за аліментами та розповсюджується виключно на майбутній період після набрання відповідним рішенням суду про звільнення від сплати аліментів законної сили і не може бути застосовано на минулий період, за який таке стягнення або вже відбулося фактично (наприклад, платник аліментів у добровільному порядку сплатив отримувачу всі стягувані із нього платежі, чи у встановленому законом порядку у відповідному виконавчому ппровадженні належні до сплати суми (платежі) утримані із заробітку (доходу) платника аліментів), або ж за який у платника аліментів виникла заборгованість за такими регулярними платежами. У таких випадках платник аліментів має право звернення до суду із відповідним позовом до отримувача вказаних регулярних платежів про повернення сплачених коштів за певний період, що виник із моменту настання обставин, які послугували підставами для припинення у судовому порядку стягнення аліментів, та тривав до набрання відповідним рішенням суду, яким припинено стягнення аліментів, законної сили, або ж із позовом про звільнення від сплати заборгованості за аліментами за такий же період. Суд, дійшовши висновку про необхіднсть припинення стягнення аліментів із позивача на користь відповідачки, ввважає за доцільне зазначити, що з огляду на не заявлення [PERSON] , діючою від імені та в інтересах [PERSON] , вимоги про звільнення останнього від сплати заборгованості за аліментами за період із 24 лютого 2022 року по день набрання рішенням суду про припинення стягнення із нього аліментів законної сили, з врахуванням принципів, закріплених у ст. ст. 12 та 13 ЦПК України, суд не має права вийти за межі заявлених вимог та звільнити [PERSON] від сплати виниклої заборгованості за аліментами, а тому [PERSON] роз`яснює його право на звернення до суду із відповідним позовом про звільнення від сплати заборгованості за аліментами за період із 24 лютого 2022 року по день набрання законної сили рішенням суду про припинення стягнення із нього аліментів, позаяк нарахування аліментів за період, коли дитина не проживала із матір`ю, суперечить цільовому призначенню аліментів, за рахунок яких утримується дитина. Задовольняючи вимогу позивача про стягнення із позивачки на його користь аліментів на утримання суд зазначає наступне. Так, відповідно до ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідністю зі ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. З огляду на вищевказане суд вважає за необхідне стгувати із відповідачки на користь позивача аліменти на утримання дитини у розмірі частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із 21 березня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Вирішуючи питання про стягнення із відповідачки заявлених позиваечем до стягнення у порядку ст.137 ЦПК України витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Так, Відповідно до ст.ст. 1, 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються договором про надання правової допомоги. Згідно ч. 1 ст. 627, ч. 1 ст. 628 та ст. 629 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У рішенні від 23 січня 2014 року у справі "East\Alliance Limited проти України" (заява №19336/04, п. 269) Європейський суду з прав людини звернув увагу, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 19 лютого 2020 року Великою Палатою Верховного Суду прийнято додаткову постанову у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19), де зазначено таке. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом з тим, чинне цивільне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: -розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. -розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Таким чином, підсумовуючи можна зробити висновок, що Цивільним процесуальним кодексом України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до Цивільного процесуального кодексу України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. За правилами, закріпленими у ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту договору про надання правової допомоги, укладеного 18 лютого 2023 року між адвокатом Дем`яненко Ольгою Олегівною та [PERSON] (том 1, а.с. 22), адвокат Дем`яненко О.О. взяла на себе збов`язання надавати [PERSON] провову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, при цьому сторони договору дійшли згоди, що гонорар адвоката за надання правової допомоги з питань встановлення факту спільного проживання дитини із [PERSON] , визначення місця проживання дитини із її батьком, припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів на утримання дитини складає 16 000 гривень 00 копійок, що зафіксовано у протоколі узгодження розміру гонорару, підписаного сторонами 18 лютого 2023 року (том 1, а.с. 23). Крім того, згідно відповідних платіжних інструкцій (том 2, а.с. 55, 56) 18 лютого 2023 року та 20 лютого 2023 року [PERSON] повністю сплатив адвокату Демяненко О.О. вищевказану обумовлену суму гонорару в розмірі 16 000 гривень 00 копійок (а.с. 102). Представник відповідачки заперечувала проти задоволення вимоги позивача про стягнення вищевказаної суми витрат на професійну правничу допомогу, вважаючи заявлену до стягнення суму явно не співмірною із складністю справи, часом витраченим на надання адвокатом на надання правничої допомоги, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. За змістом ст. 137 ЦПК України при доведеності факту надання правничої допомоги та вартості таких послуг, відсутність доказів про їх фактичну сплату для їх розподілу за результатами розгляду справи, відповідно до ч.8 ст.141 цього ж Кодексу, не мають правового значення. Так, у п. 1 ч. 1 ст. 137 ЦПК України зазначено, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Таким чином, законодавець не передбачив можливості для відмови судом у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, яка фактично надана, а тому суд за правилами, визначеними ч.ч. 4-6 ст.137, ч.ч. 3, 4 ст.141 ЦПК України, у такому разі повинен з`ясувати питання про наявність чи відсутність підстав для зменшення таких витрат. Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року в справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). З огляду на вказане, а також зважаючи на принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та значенням справи для позивача, врахуваши, що судова практика у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визначення місця проживання дитини, припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів на утримання дітей є сформованою та відносно сталою, що, в свою чергу, не потребувало від адвоката вивчати змінені позиції Верховного Суду, відшукувати докази для підтвердження заявлених вимог, витрачати час на деталізоване ознайомлення із позицією відповідача в цій справі, суд доходить висновку про зменшення заявлених позивачкою витрат на професійну правничу допомогу із 16000 гривень 00 копійок до 8000 гривень 00 копійок. Визначаючи розмір таких витрат суд також взяв до уваги і те, що фактично у справі відбулося два судових засідання, одне із яких - підготовче, вказані судові засідання проведен у режимі відеконференції і у судовому засіданні у представника позивача не виникало потреб у деталізації своєї правової позиції, викладеної у тексті позовної заяви, підтриманням якої обмежилася представник. Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18 та інших. Таким чином із відповідачки на користь позивача суд вважає за необхідне стягнути 8000 гривень 00 опійок витрат на професійну правничу допомогу. Крім того, суд за правилами, визначеними ст. 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути із відповідачки на користь відповідача суму сплаченого ним судового збору у розмірі 2147 гривень 20 копійок.

Outcome: approved