Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідача про визнання недійсним частини свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на 1/3 частину земельної ділянки, посилаючись на те, що вона, [PERSON] та відповідач [PERSON] є власниками житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в [ADDRESS] . Їй на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 грудня 2021 року належить 1/3 частина даного житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, а відповідачу [PERSON] належить 2/3 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд та земельна ділянка, на якій вони розташовані на підставі Свідоцтв про право на спадщину за законом. Вказане нерухоме майно вони успадкували після смерті [PERSON] . Вважає, що оскільки їй належить 1/3 частина даного житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, то вона має право на 1/3 частину даної земельної ділянки в силу вимог ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України. У зв`язку з цим, просить визнати за відповідачем [PERSON] недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом в розміру недійсності на 1/3 частини земельної ділянки розташованої в [ADDRESS] ; визнати за нею право власності на 1/3 частину земельної ділянки, а за відповідачем на 2/3 частини земельної ділянки розташованої в [ADDRESS] . Ухвалою від 17 серпня 2022 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з призначенням по справі підготовчого судового засідання. Ухвалою від 27 березня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та її адвокат Дубінський В.М. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач до судового засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, правом на надання відзиву не скористався. Заслухавши пояснення позивача, думку адвоката, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] помер батько відповідача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] від 04 червня 2021 року. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді домоволодіння [ADDRESS] , яке належало останньому на підставі договору про поділ житлового будинку, що є у спільній частковій власності від 27 лютого 2018 року та на підставі наказу про присвоєння та зміну нумерації будинків та споруд на території міста Черкаси, виданого Черкаською міською радою Департаментом архітектури та містобудування від 12 березня 2018 року. За життя [PERSON] склав Заповіт від 28 травня 2021 року, за яким 1/3 частку від належного йому житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] заповів [PERSON] . З заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріуса звернулися [PERSON] та його син [PERSON] 14 грудня 2021 року [PERSON] було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в [ADDRESS] . [PERSON] видано Свідоцтво про право на спадщину за законом від 14 грудня 2021 року на 2/3 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в [ADDRESS] та Свідоцтво про право на спадщину за законом від 14 грудня 2021 року на земельну ділянку площею 0,0669 га, кадастровий номер 7110136700:04:008:0115, розташованої в [ADDRESS] . Зазначені обставини підтверджуються копією спадкової справи № 221/2021 після смерті [PERSON] , надісланої до суду нотаріусом згідно ухвали суду про витребування доказів від 05 червня 2023 року. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилалася на те, що оскільки їй належить 1/3 частина вказаного житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, то вона має право на 1/3 частину даної земельної ділянки в силу вимог ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України. Розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.ст.\~1216,\~1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. \~\~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~За\~ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статях 1261 - 1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. \~ \~ \~ \~Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України\~право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) Так, згідно ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті. У разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі. Тобто, зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Крім того, відповідно до ст. 377 ЦК України\~ до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених\~Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №\~689/26/17. За нормами цивільного законодавства України, свідоцтво про право на спадщину - це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав. Як зазначено уст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняли кілька спадкоємців, то свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Водночас відсутність такого свідоцтва не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідност.1301\~ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Верховний Суд у постанові від 15.10.2019 року справа №916/780/18 зазначив, що Свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Верховний Суд України в пункті 27 Постанови Пленуму\~«Про судову\~практику у\~справах про\~спадкування» від\~30.05.2008\~року №7 вказав, що у законі міститься вичерпний перелік підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Основною підставою визначено те, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним (постанова від 11.12.2019 року у справі №414/811/17). Аналізуючи норми\~статті 1301 ЦК України, слід дійти висновку, що свідоцтво про право на спадщину може бути визнано судом недійсним лише в цілому. Разом з тим, у книзі 6\~ЦК України\~«Спадкове право» визначений ще один спосіб захисту спадкових прав - це внесення змін до свідоцтва про право на спадщину. Згідно ч. 1\~ст. 1300 ЦК України\~за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до частини 2\~статті 1300 ЦК України\~на вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. Зміни до свідоцтва про право на спадщину вносяться без визнання попереднього свідоцтва про право на спадщину недійсним. У такому випадку нотаріус повинен вилучити у спадкоємців раніше видані свідоцтва та замість них видати нові, з актуальною інформацією. При цьому слід враховувати правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 13 листопада 2019 року (судова справа №758/5329/15, провадження №61-18376св18), згідно якої, передбачений\~статтею 1300 ЦК\~порядок внесення змін до свідоцтва про право на спадщину є самостійним способом захисту прав спадкоємців. У разі настання підстав для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину законом не обумовлюється, що зміни до нього повинні вноситись внаслідок визнання попереднього свідоцтва недійсним. Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину в судовому порядку може мати місце у разі, коли відсутня згода спадкоємців на внесення змін до свідоцтва, а також існують інші обставини, що позбавляють можливості внести такі зміни в нотаріальному порядку. При цьому слід зазначити, що при такому способі захисту як внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, відповідач у спірних правовідносинах не позбавляється права на спадкування. Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати частково недійсними свідоцтва про право на спадщину, оскільки їй в силу вимог ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України має належати 1/3 частина земельної ділянки. Слід зазначити, що визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним не відповідає положенням\~статті 1301 ЦК України, згідно якого свідоцтво про право на спадщину може визнаватися недійсним лише в цілому. Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину регулюється\~статтею 1300 ЦК України\~та є самостійним способом захисту. Відповідно до ч.ч. 2-4\~ст. 48 Закону України "Про нотаріат"\~нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у\~статті 47 цього Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою\~статті 47 цього Закону. Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. З роз`яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в абзацах другому-третьому п. 23 своєї\~постанови "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року №7, видно, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. \~ \~ \~ \~З матеріалів спадкової справи вбачається, що позивач не зверталася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частину земельної ділянки, а лише зверталася із заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на конкретно визначене майно. Таким чином, у зазначених спірних правовідносинах визнання частково свідоцтва про право на спадщину недійсними є неналежним способом захисту своїх прав, а обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19). \~ \~ \~ \~Виходячи з цього, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Згідно із вимог\~статті 141 ЦПК України\~у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed