Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-11 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі свого представника - Адвоката Максименка Я.О. звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до ТОВ «МР Кет Корпорейшн» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди. Позовні вимоги обгрунтровані тим, що 13 листопада 2019 року [PERSON] була прийнята в штат ТОВ «МР Кет Корпорейшн» на посаду головного художнього керівника, що підтверджується наказом №27-0000000176 про прийняття на роботу від 09.11.2019. 20 січня 2022 року позивачка була звільнена з вказаного місця роботи, що підтверджується наказом № 1-0000000176 про припинення трудового договору(контракту) від 20.01.2022 року. У день звільнення з роботи позивачка працювала, що підтверджується наказом про звільнення, з яким вона була ознайомлена 20.01.2022 та на підтвердження чого поставила свій підпис. Крім того, в день незаконного звільнення позивачки 20.01.2020, відповідач при звільненні не здійснив виплату належних коштів, що на думку позивачки є грубим порушенням діючого законодавства та передбачає нарахування працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, позивачка просить суд стягнути на її користь з ТОВ «МР Кет Корпорейшн» заборгованість за невиплачену заробітну плату за період з 01.02.2020 року по 31.01.2021 року та за період з 01.01.2022 року по 20.01.2022 року в сумі 65 561,00 гривень.; середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні у розмірі не меншому 51 544, 80 грн. по день ухвалення судового рішення у сумі 51 544, 80 грн., а також компенсацію за завдану моральну шкоду життю і здоров`ю, яку позивач оцінює у розмірі 50 000, 00 грн., та понесені судові витрати. Ухвалою судді від 06.09.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та призначено судове засідання. У судовому засіданні від 19 грудня 2022 р. шляхом постановлення ухвали, внесеної до протоколу судового засідання, судом було витребувано від представника позивача Максименко Я.О. виписку з банківського рахунку позивачки, одночасно було витребувано від представника відповідача належним чином посвідчену копію трудового договору. Разом з тим, витребувану ухвалою суду копію трудового договору суду не надано. Ухвалою суду від 14.02.2023 було витребувано від Товариства з обмеженою відповідальністю «МР Кет Корпорейшн» належним чином засвідчену копію Трудового договору, укладеного між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «МР Кет Корпорейшн». 21.03.2023 на виконання ухвали на адресу суду представником відповідача було направлено витребувані документи. Представник позивачки - Максименко Я.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву, крім того зазначив суду, що з позивачкою не було своєчасно здійснено остаточного розрахунку, а відтак підлягає стягненню невиплачені при звільненні кошти та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову категорично заперечувала, просила суд відмовити, посилаючись на відзив на позовну заяву, а також на той факт, що позивачці було перераховано всю заробітну плату, в порядку передбаченому контрактом, тому підстав для задоволення позовних вимог немає. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Судом встановлено, у період з 13 листопада 2019 по 20 січня 2022, позивачка [PERSON] , перебувала у трудових відносинах з ТОВ «МР Кет Корпорейшн» та обіймала посаду на посаді головного художнього керівника, що підтверджується записами в трудовій книжці. 17 січня 2022 року [PERSON] була звільнена з посади головного художнього керівника за згодою сторін згідно ч.1 ст. 36 КЗпП України (наказ № 1-0000000176 від 20.01.2022 р.). Так, положеннями ст.43 Конституції України гарантоване право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпПУ заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. За положеннями ст. 2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Згідно із ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Ч. 5 ст. 97 КЗпП передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Як закріплено ст. 24 Закону України «Про оплату праці», а також ст. 115 КЗпП України, - заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачці не виплачена заробітна плата за лютий - серпень 2020 року (мінімальна заробітна плата - 4723,00 грн.), вересень - грудень 2020 (мінімальна заробітна плата - 5000,00 грн.), січень 2021 року (мінімальна заробітна плата - 6000,00 грн.), січень 2022 року (мінімальна заробітна плата - 6500,00 грн.), що підтверджується довідкою з Пенсійного фонду України за формою ОК-5. Разом з тим, представник відповідача зазначила суду, що на прохання позивачки заробітна плата виплачувалась їй не за відпрацьований місяць, а а авансом наперед, іноді більшими сумами. Також представник пояснила, що кошти перераховувались позивачці на її прохання на банківську карту через довірених осіб підприємства, що передбачено безпосередньо п.3.2.1 Трудового договору та підтверджується копіями відповідних довіреностей та виписками з банківських рахунків вищевказаних довірених осіб. При цьому, представник позивачки заперечуючи проти вказаних пояснень, надав суду копію ухвали про відкриття провадження у справі з доданою позовною заявою та копією пакету документів, з яких вбачається, що один з довірених осіб підприємства, а саме [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] про стягнення коштів в обгрунтування якого зазначив про повернення вказаних коштів через безпідставність їх отримання. Таким чином дослідивши письмові докази надані представниками сторін у справі та заслухавши їх обгрунтування, суд приходить до висновку, що надані представником відповідача докази про виплату позивачці заробітної плати через довірених осіб підприємства своєчасно та в повному обсязі не є належними доказами та не спростовують викладену інформацію в довідці Пенсійного фонду України за формою ОК-5. А відтак, суд приймає в якості належного та допустимого доказу доведення вимог позивачки саме вказану в довідці Пенсійного фонду України за формою ОК-5 інформацію. За таких обставин, заборгованість відповідача по невилаченій позивачці заробітній платі при звільненні, згідно наданого позивачкою розрахунку складається з наступного: заробітна плата за лютий - серпень 2020 року - 33 061,00 грн. (4723*7=33 061); вересень - грудень 2020 року - 20 000,00 грн. (5000 *4=20 000); січень 2021 року - 6000,00 грн.; січень 2022 року - 6 500,00 грн.. Відповідно д вимого ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимог про розрахунок. Таким чином, оскільки в день звільнення позивачки з займаної посади, що відбулось 20.01.2022 року, в порушення ст. ст. 116 КЗпП відповідач не здійснив виплату належних коштів, а відтак з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню заборгованість по сплаті заробітної плати в загальному розмірі 65 561, 00 грн.. Статтею 27 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Так, згідно з п. 21 Постанови Пленуму ВСУ N 13 від 24.12.1999 року при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями), далі - Порядок. Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Згідно з п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Положеннями ч. 1 ст. 117 КЗпП України передбачений прямий обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Отже, не проведення розрахунку з працівником у зазначені строки в свою чергу є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Як вбачається зі змісту частини другої статті 233 КЗпП України, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивачки та відповідача суд дійшов висновку про зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України тримісячним строком, а тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки виплата середннього заробітку за період з 20.01.2022 по 20.04.2022 року у загальному розмірі 18 613, 40 грн., виходячи з розміру її середньоденного заробітку 286,36 грн., що розраховано наступним чином: (заробітна плата за листопад - грудень 2021 року - 6 050,00 грн. + 6 550,00 грн. : 44 (число робочих днів за вказані календарні місяці) = 286,36 грн.) та помноженого на число робочих днів за період з 20.01.2022 по 20.04.2022 року. Наведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у вищезгаданій постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Відповідно до статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Згідно з ч.3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як на підставу звернення з вимогою про відшкодування моральної шкоди позивачка посилається на те, що не здійснення заробітної плати протягом вищевказаного часу завдано позивачці тривалі страждання та істотно змінило життєдіяльність останньої - економія, пошук додаткових джерел доходу для проживання, душевні страждання, а відтак позивачка оцінює нанесену їй відповідачем моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. . Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини. Разом з тим, дослідивши письмові матеріали справи, враховуючи обставини справи, суд дійшов висновку, що вимога щодо відшкодування моральної шкоди позивачем підлягає частковому задоволенню та підлягає стягненню у розмірі 5 000 грн.. Що стосується вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу, слід зазначити, що представником позивачки було подано клопотання про вирішення питання витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення рішення Деснянським районним судом м. Києві за результами розгляду даної справи, а тому на підставі цього суд не вирішує питання щодо відшкодування таких витрат при ухваленні даного рішення. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Надані стороною позивача докази несвоєчасної виплати заробітної плати, середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди суд визнає належними і допустимими, а відтак з огляду на викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 984, 80 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial