Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-29 00:00:00

Комунальне некомерційне підприємство "Міський заклад з надання психіатричної допомоги" звернулось до суду з заявою про надання стаціонарної психіатричної допомоги в примусовому порядку (примусову госпіталізацію) відносно [PERSON] . Свою заяву обґрунтовують тим, що до КНП «МЗНПД» 23.06.2023 о 20год 10хв за направленням спеціалізованої психіатричної бригади, за рапортом поліції госпіталізовано [PERSON] , [INFO] . Підстава для госпіталізації: погіршення психічного стану, неадекватна поведінка, що представляє небезпеку до оточуючих, обумовлена психічним захворюванням. Просять суд надати дозвіл на примусову стаціонарну психіатричну допомогу [PERSON] , [INFO] , у КНП «МЗНПД». Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 29.06.2023 провадження по справі було відкрито та призначено до розгляду на 30.06.2023. В судовому засіданні лікар-психіатр Комунального некомерційного підприємства "Міський заклад з надання психіатричної допомоги" Акулінін В.М. заяву підтримав та просив задовольнити. Прокурор Намлієва І.В. в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення заяви. Заінтересовані особи [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні просили заяву задовольнити. [PERSON] в судовому засіданні надала пояснення, згідно з яких лікуватися вона не згодна та просила у задоволенні заяви відмовити. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом встановлено, що згідно висновку комісії лікарів-психіатрів Комунального некомерційного підприємства "Міський заклад з надання психіатричної допомоги" від 29.06.2023 зазначено, що стан пацієнтки [PERSON] змінився з 2017 року після того, як остання покинула роботу заради малювання. Почала активно малювати картини, шукати спонсорів, приймала участь у виставках. Після значного перенапруження не спала, не їла, «носилась по Києву» розвинулось психотичне збудження. Особливо стан погіршився у 2019 році, з червня була направлена на лікування (зі слів матері) у серпні 2019 року в ТМО «Психіатрія», але через 2 години «була випущена з лікарні». Амбулаторно лікування не приймала. Зі слів сусідів довготривала була збуджена, кричала, постійно була агресивна до співмешканців. Багаторазово сусіди намагались госпіталізувати пацієнтку, але це не вдалося. Надходження первинне за рапортом поліції за допомогою КШД з психомоторним збудженням 06.06.2022 по 05.07.2022. Після проведеного лікування була виписана додому, але не приймала медикаменти, тому стан різко погіршився. Повторно проходила стаціонарне лікування в КПН «МЗНПД» з 06.07.2022 по 14.07.2022 з діагнозом: Шизофренія, параноїдальна форма, безперервно-прогредієнтний тип перебігу, параноїдальний синдром F20.00. Психічний стан покращився, приймала підтримуючу терапію протягом декількох місяців після виписки. Після самостійного припинення прийому підтримуючої терапії, психічний стан погіршився. Знову з`явилась параноїдна симптоматика. Почала звинувачувати сусідів в тому, що вони хочуть вкрасти в неї квартиру, лаються, дзвонять в двері та тікають, стукають в стіни. Зі слів, багаторазово з цього приводу дзвонила, писала в поліцію, СБУ, «а там говорили, що не можуть мені допомогти». Згідно рапорту поліції 23.06.2023 отримала виклик «хуліганство», за вказаною адресою, на місце була викликана СПД, яка доставила пацієнтку в КНП «МЗНПД». В прийомному покої надала добровільну усвідомлену згоду на проведення психіатричного огляду, на госпіталізацію до психіатричного закладу, та лікування в психіатричному закладі, госпіталізована 23.06.2023 у 20год 10хв. Згідно інформації, яку надали сусіди пацієнтки в письмовому вигляді, хвора поводиться агресивно, погрожує їх вбити, бігає по парадному, дзвонить в двері, звинувачує в чомусь неадекватному, кричить та стукає в стіни ночами. У відділенні, під час огляду заявила про відказ від лікування у зв`язку з чим представлена на ЛКК 27.06.2023 та 29.06.2023. На ЛКК було встановлено, що пацієнт в силу психічного стану вчиняє та виявляє наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, в наслідок психічного розладу, що є підставою для госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку. Комісією лікарів-психіатрів встановлено [PERSON] діагноз: «Шизофренія, параноїдна форма, безперервно-прогредієнтний тип перебігу, галюцінаторно-параноїдний синдром. F.20.00». Висновок комісії: У зв`язку з наявністю тяжкого психічного розладу, категоричною відмовою пацієнтки від стаціонарного лікування, враховуючи те, що [PERSON] вчиняє та виявляє наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, потребує надання стаціонарної психіатричної допомоги в примусовому порядку (примусової госпіталізації). Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Стаття 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачає, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг. Цей Закон визначає правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина, встановлює обов`язки органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з організації надання психіатричної допомоги та правового і соціального захисту, навчання осіб, які страждають на психічні розлади, регламентує права та обов`язки фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійсненні соціального захисту та навчання осіб, які страждають на психічні розлади. За правилами статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, а також у випадках проведення експертизи стану психічного здоров`я особи або застосування до особи, яка страждає на психічний розлад і вчинила суспільно небезпечне діяння, примусового заходу медичного характеру на підставах та в порядку, передбачених законами України. Положеннями статті 14 цього Закону визначено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів психіатричного закладу для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в психіатричному закладі, ця особа підлягає негайній виписці. У випадках, коли госпіталізація особи до психіатричного закладу в примусовому порядку визнається доцільною, представник психіатричного закладу, в якому перебуває особа, протягом 24 годин направляє до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність такої госпіталізації. Суд звертає увагу на те, що статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлена презумпція психічного здоров`я, тобто, кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставі та у порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. У справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року, ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічнохворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком. Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею. Однак, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу. Лікар - психіатр підтвердив обставини щодо поведінки та діагнозу захворювання та зазначив про необхідність проходження курсу лікування у стаціонарних умовах. Враховуючи, що особа виявляє ознаки тяжкого психічного розладу, суд вважає за необхідне надати дозвіл на примусову стаціонарну психіатричну допомогу (примусову госпіталізацію) [PERSON] , без її згоди, оскільки існують підстави, передбачені ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу». Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18). Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 49 Конституції України передбачено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Відповідно до пункту 1 принципу 15 Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги (затверджені Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 1991 року № 46/119), коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації. Відповідно до пункту 1 принципу 16 «Примусова госпіталізація» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги, будь-яка особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу як пацієнт в примусовому порядку або вже була госпіталізована як пацієнт у добровільному порядку можуть утримувати як пацієнта в психіатричному закладі в примусовому порядку, тоді і лише тоді, коли уповноважений для цієї мети відповідно до закону кваліфікований фахівець, що працює в області психіатрії, встановить відповідно до принципу 4 (діагноз про те, що особа страждає на психічне захворювання, встановлюється відповідно до міжнародних визнаних медичних стандартів), що дана особа страждає на психічне захворювання, і визначить: а) що внаслідок цього психічного захворювання існує серйозна загроза заподіяння безпосередньої або неминучої шкоди цій особі або іншим особам; або б) що в разі особа, чиє психічне захворювання є важким, а розумові здібності - ослабленими, відмова від госпіталізації або утримання даної особи в психіатричному закладі може привести до серйозного погіршення її здоров`я або унеможливить застосування належного лікування, яке може бути проведено за умови госпіталізації до психіатричного закладу у відповідності до принципу найменш обмежувальної альтернативи. У випадку, зазначеному в підпункті б), необхідно, по можливості, проконсультуватися з другим таким фахівцем, що працює в області психіатрії. У разі проведення такої консультації госпіталізація до психіатричного закладу або утримання в ньому у примусовому порядку можуть мати місце лише за згодою другого фахівця, який працює в області психіатрії. Стаття 5 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод захищає одне з найголовніших прав людини-право на свободу, однак п."е" цієї статті передбачає законне затримання психічнохворих, зокрема для надання необхідної їм допомоги. Згідно з вимогами статей 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Отже, заяву Комунального некомерційного підприємства "Міський заклад з надання психіатричної допомоги" про надання стаціонарної психіатричної допомоги в примусовому порядку (примусової госпіталізації) відносно [PERSON] суд вважає обґрунтованою. Тому заяву про надання стаціонарної психіатричної допомоги в примусовому порядку (примусової госпіталізації), необхідно задовольнити. У відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення необхідно допустити до негайного виконання. Судові витрати по справі віднести за рахунок держави, що відповідає статті 141 ЦПК України.

Outcome: approved