Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-25 00:00:00

03.04.2023 представник позивача звернувся до суду з даним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 12.04.2023, мотивуючи тим, що\~ [PERSON] працював на посаді водія автотранспортних засобів (вантажного автомобіля) в ТОВ «Європа Транс Агро», що підтверджується наказом № 139/К від 19.04.2022. У зв`язку із виробничою необхідністю в червні 2022 року відповідно до наказу № ПАТП 02-06-2022/16 відповідач був направлений у відрядження терміном на 13 (тринадцять) діб із 03 червня по 15 червня 2022 року. 13.06.2022 позивачем на банківську карту відповідача (на яку також надходила заробітна плата) було перераховано відрядні кошти у розмірі 10 000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 6459661 та реєстром № 781 (призначення платежу: виплата коштів на відрядження за травень- червень 2022 року без ПДВ). Після відрядження відповідач мав подати до бухгалтерії товариства Звіт про використання коштів із підтверджуючими документами (чеками), однак даний звіт відповідачем взагалі не було подано. На телефоні дзвінки відповідач не відповідав, а 06.01.2023 відповідача було звільнено згідно наказу № 9/к. 18.01.2023 на адресу відповідача було надіслано вимогу про повернення отриманих під звіт коштів протягом 5 банківських днів з дати отримання (№16/01/А від 16.01.2023), а 14.02.2023 відповідач отримав вище вказану вимогу, що підтверджується повідомленням про вручення, однак кошти так і не повернув. Станом на дату подання позову заборгованість відповідача перед позивачем становить 10 000,00 грн., що дає підстави для звернення до суду. Тому, просив у судовому порядку стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за підзвітними та неповернутими грошовими коштами у розмірі 10000,00 грн. та судові витрати: судовий збір 2684,00 грн. і витрати на правову допомогу у розмірі 3000,00 грн.. 13.04.2023 судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. Представник позивача, за довіреністю, адвокат Нечіпайло Руслан Сергійович, в судове засідання не з`явився, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, 16.06.2023 подав письмове клопотання про розгляд справи у відсутності представника товариства, позовні вимоги позивач підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, відзив на позов та заяви з процесуальний питань до суду не подав. Суд, на підставі ст. 280 ЦПК України, постановив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , працював на посаді водія автотранспортних засобів (вантажного автомобіля) автомобільної колони №21 Північно-східного АТП в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Європа Транс Агро» в період з 20.04.2022 по 06.01.2023, та був звільнений за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України, що підтверджується копією наказу (розпорядження) №139/К від 19.04.2022 про прийняття на роботу та копією наказу (розпорядження) №9/К від 06.01.2023 про припинення трудового договору (контракту) (а.с. 11,16). З наказу № ПАТП 02-06-2022/16 від 02.06.2023 (а.с. 12), вбачається, що [PERSON] був направлений у відрядження до Волиця по Україні, у зв`язку із виробничою необхідністю, терміном 13 діб з 03 червня 2022 року по 15 червня 2022 року. Встановлено, що 13.06.2023 ТОВ «Європа Транс Агро» перерахувало [PERSON] кошти на відрядження в сумі 10000,00 грн., що підтверджується копією платіжної інструкції №6459661 від 13.06.2023 (призначення платежу: виплата коштів на відрядження за травень-червень 2022 року без ПДВ) та реєстром № 781 про перерахування на рахунки отримувачів (а.с. 13, 14-15). Також, встановлено, що 16.01.2023 позивач направив відповідачу вимогу №16/01/А від 16.01.2023 про повернення отриманих під звіт коштів в сумі 10000,00 грн. протягом 5 банківських днів з дати отримання вимоги шляхом перерахування на розрахунковий рахунок підприємства (а.с.17). Вказану вимогу відповідач отримав 14.02.2023, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 18). При вирішенні спору суд виходить з наступного. Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у п.п.(п. 6.56. - 6.58 постанови від 15.06.2021 р. у справі № 904/5726/19 у процесуальному законодавстві діє принцип «juranovitcuria» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (damihifactum, dabotibijus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, при вирішенні спору суд, в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу juranovitcuria. Відповідно до пункту 1 Розділу І Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року № 59 (далі - Інструкція), службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника державного органу (поїздка державного службовця - за розпорядженням керівника державної служби), підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства). Документами, що підтверджують зв`язок такого відрядження з основною діяльністю підприємства, є, зокрема (але не виключно): запрошення сторони, що приймає і діяльність якої збігається з діяльністю підприємства, що направляє у відрядження; укладений договір чи контракт; інші документи, які встановлюють або засвідчують бажання встановити цивільно-правові відносини; документи, що засвідчують участь відрядженої особи в переговорах, конференціях або симпозіумах, інших заходах, які проводяться за тематикою, що збігається з діяльністю підприємства, яке відряджає працівника. Підприємство, що відряджає працівника, забезпечує його коштами для здійснення поточних витрат під час службового відрядження (авансом). Аванс відрядженому працівникові може видаватися готівкою або перераховуватися у безготівковій формі на відповідний рахунок для використання із застосуванням платіжних карток (п. 4 Інструкції). Згідно з п. 6 Інструкції, підприємство, що відряджає працівника, зобов`язане ознайомити його з кошторисом витрат (або з довідкою-розрахунком на виданий/перерахований аванс, складеною за довільною формою), а також з вимогами нормативно-правових актів стосовно звітування про використання коштів, виданих на відрядження. Підприємство самостійно встановлює порядок ознайомлення працівника, який направляється у відрядження за кордон, з його фінансовими зобов`язаннями, що регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» (далі - постанова Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98) та цією Інструкцією. Відповідно до пункту 1 Розділу ІІ Інструкції, направлення працівника підприємства у відрядження здійснює керівник цього підприємства або його заступник (направлення у відрядження державного службовця здійснює керівник державної служби) і оформлює наказом (розпорядженням), у якому зазначаються мета виїзду, завдання (за потреби), пункт призначення (місто або міста призначення, інші населені пункти, найменування підприємства, установи або організації, куди відряджається працівник), строк (дата вибуття у відрядження та дата прибуття з відрядження), джерело фінансового забезпечення витрат на відрядження, а також за потреби інші ключові моменти (вид транспорту, інформація про додаткові обмеження щодо сум та цілей використання коштів, наданих на відрядження, у разі їх встановлення керівником), після затвердження кошторису витрат. У разі направлення працівника підприємства у службове відрядження за запрошенням подається його копія та за наявності програма заходів.Строк відрядження визначається керівником або його заступником (строк відрядження державного службовця визначається керівником державної служби) але не може перевищувати 30 календарних днів, за винятком випадків, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98. Відповідно до пункту 11 Розділу ІІ Інструкції, відряджений працівник перед від`їздом у відрядження забезпечується авансом у межах суми, визначеної на оплату проїзду, найм житлового приміщення і добові витрати. Після повернення з відрядження працівник зобов`язаний до закінчення п`ятого банківського дня, наступного за днем прибуття до місця постійної роботи, подати звіт про використання коштів, виданих на відрядження. Сума надміру витрачених коштів (залишку коштів понад суму, витрачену згідно із звітом про використання коштів, виданих на відрядження) підлягає поверненню працівником на відповідний рахунок підприємства, що їх надало, у встановленому законодавством порядку, а у разі отримання авансу готівкою сума надміру витрачених коштів підлягає поверненню працівником до каси відповідного державного органу, військового формування, відповідної установи чи організації, на які законодавством покладено завдання і повноваження з розвідувальної, контррозвідувальної та оперативно-розшукової діяльності. У разі якщо під час службових відряджень відряджений працівник отримав готівку із застосуванням платіжних карток, він подає звіт про використання виданих на відрядження коштів і повертає суму надміру витрачених коштів до закінчення третього банківського дня після завершення відрядження (банківського дня, наступного за днем прибуття до місця постійної роботи). Разом із звітом подаються документи в оригіналі, що засвідчують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат. Якщо працівник отримав аванс на відрядження і не виїхав, то він повинен протягом трьох банківських днів з дня прийняття рішення про відміну поїздки повернути зазначені кошти у встановленому законодавством порядку на відповідний рахунок підприємства (або до каси підприємства у разі отримання авансу готівкою). Аналогічні положення закріплено у Порядку складання Звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 28.09.2015 №841, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.10.2015 за «1248/27693 (далі Порядок), яким передбачено, щозвіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, подається до закінчення п`ятого банківського дня, що настає за днем, у якому платник податку завершує таке відрядження або завершує виконання окремої цивільно-правової дії за дорученням та за рахунок податкового агента платника податку, що надав кошти під звіт.За наявності надміру витрачених коштів така сума повертається платником податку в касу або зараховується на банківський рахунок особи, що їх видала, до або при поданні зазначеного Звіту.При цьому, якщо під час службового відрядження платник податку отримав готівку із застосуванням платіжних карток, він подає Звіт і повертає суму надміру витрачених коштів до закінчення третього банківського дня після завершення відрядження. Згідно з вимогами п.4 Порядку, якщо платник податку не повертає суми надміру витрачених коштів протягом звітного місяця, на який припадає граничний строк (до закінчення третього або п`ятого, а в окремих випадках десятого чи двадцятого банківського дня, що настає за днем, у якому платник податку завершує відрядження або завершує виконання окремої цивільно-правової дії за дорученням та за рахунок податкового агента платника податку, що надав кошти під звіт), то така сума, розрахована з урахуваннямпункту 164.5статті 164 розділу IV Кодексу, підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб відповідно допункту 167.1статті 167 розділу IV Кодексу за рахунок будь-якого оподатковуваного доходу (після його оподаткування) за відповідний місяць. У разі недостатності суми доходу - за рахунок оподатковуваних доходів наступних звітних місяців до повної сплати суми такого податку. Пунктом 5 Порядку, зокрема, передбачено, щоу разі коли платник податку припиняє трудові або цивільно-правові відносини з особою, що видала такі кошти, сума податку на доходи фізичних осіб утримується за рахунок останньої виплати оподатковуваного доходу при проведенні остаточного розрахунку, а у разі недостатності суми такого доходу непогашена частина податку включається до податкового зобов`язання платника податку за наслідками звітного (податкового) року. Згідно п. 6 Порядку, звіт складається платником податку (підзвітною особою), що отримав(ла) такі кошти на підприємствах всіх організаційно-правових форм або у самозайнятої особи. Фізична особа, яка отримала такі кошти, заповнює всі графи Звіту, крім: «Звіт перевірено», «Залишок унесений (перевитрата видана) в сумі за касовим ордером», кореспонденції рахунків бухгалтерського обліку, розрахунку суми утриманого податку за несвоєчасно повернуті витрачені кошти на відрядження або під звіт, які заповнюються особою, яка надала такі кошти. Графу «Звіт затверджено» підписує керівник (податковий агент). Однак, позивач не надав належних та достатніх доказів того, що відповідача [PERSON] було ознайомлено з кошторисом витрат (виданим авансом у розмірі 10000,00 грн.) та з вимогами нормативно-правових актів стосовно звітування про використання коштів, виданих на відрядження; не надав належних та достатніх доказів того, що було затверджено кошторис витрат саме в такому розмірі - 10000,00 грн.; належних та достатніх доказів того, що не відзвітувавши за надані на відрядження кошти, відповідач завдав товариству матеріальну шкоду, як і не надав доказів того, що відповідач отримавши кошти на відрядження, на нього не виїхав, адже кошти видані на відрядження мають бути повернуті на відповідний рахунок підприємства лише якщо працівник отримав аванс на відрядження і не виїхав, але в даному випадку кошти були виплачені під кінець відрядження, тобто 13.06.2022 (період відрядження\~ - з 03.06.2022 по 15.06.2022). Крім того, як вбачається з наказу про відрядження, в ньому відсутні відомості щодо ознайомлення відповідача з ним (на ньому відсутній підпис відповідача) та про те, що останньому доводився до відома його обов`язок відзвітувати про використання коштів (авансу) виданого йому у зв`язку з перебуванням у відрядженні. Також, в наказі відсутні відомості про джерело фінансування забезпечення витрат на відрядження, а також інші ключові моменти (вид транспорту, інформація про додаткові обмеження щодо сум та цілей використання коштів, наданих на відрядження, у разі їх встановлення керівником). Також, слід зазначити, що після повернення з відрядження і до свого звільнення, відповідач пропрацював у ТОВ «Європа Транс Агро» ще пів року і звільнився за власним бажанням лише 06.01.2023, однак, як за час його роботи так і на день звільнення позивач ніяких вимог щодо повернення коштів до відповідача в установлений Інструкцією п`ятиденний строк не заявляв і лише перед зверненням з позовом до суду направив\~ вимогу (№16/01/А від 16.01.2023) про повернення отриманих\~ коштів в сумі 10000,00 грн. Тобто, позивач, звертаючись до суду з даним позовом, чітко не визначив якими діями чи бездіяльністю відповідач\~ завдав товариству матеріальну шкоду\~ в результаті не надання звіту про використаннякоштів на відрядження (бездіяльність), чи в результаті нецільового використання коштів (неправомірні дії), як і не надав доказів існування\~ будь-якої іншої матеріальної\~ відповідальності відповідача на час його роботи в ТОВ «Європа Транс Агро». Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем не надано докази, які б у своїй сукупності дали змогу дійти висновку про наявність обставини, які входять до предмету доказування. Крім того, за ч.1 ст.15 ЦК України - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч.2\~ ст.16 ЦК України - суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд застосовує положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практику ЄСПЛ, що передбачено положеннями ст. 10 ЦПК України. Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.10.2017 у справі № 914/1128/16. Отже, ефективний спосіб захист має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (справа «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (пункт 67), «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (пункт 45). В рішенні ЄСПЛ від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. theUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма (ст.13 Конвенції) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів, є обов`язковою передумовою звернення особи до суду за захистом своїх прав; при цьому обов`язком позивача, відповідно до ст. 81 ЦПК України є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів. Так, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16.10.2020 року у справі №910/12787/17. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому, для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. В Постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18 також зазначено, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас принцип змагальності не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. За умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Правова позиція Верховного Суду викладена у постановах від 20.03.2019 №750/8986/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц. Сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом (правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 27.05.2020 у справі № 2-879/13, від 07.04.2021 №280/1380/17). Отже, звертаючись до суду з даним позовом ТОВ «Європа Транс Агро» не довело належними і допустимими доказами порушення його прав, свобод та інтересів. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed