Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-02 00:00:00

Позивач [PERSON] , що діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою доТеребовлянської міської ради про визнання права власності, в якій просить визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 79,7 кв. м, житловою площею 39,8 кв. м, що за адресою [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , мотивуючи тим, що він не може отримати у нотаріальній конторі свідоцтва про право власності на дане майно, а тому змушений звернутися з позовом до суду. Представник позивача - адвокат Дяків О.Я., позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача Теребовлянської міської ради в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про слухання справи без представника відповідача, позов визнав та не заперечив проти його задоволення. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до довідки № 09-04/19/42 від 03.04.2023 року виданої виконкомом Теребовлянської міської ради житловий будинок, який знаходиться за адресою [ADDRESS] був колгоспним двором, у вказаному домоволодіння на період 15 квітня 1991року проживали та були зареєстровані [PERSON] , помер [INFO] , та його дружина [PERSON] , померла [INFO] . Відповідно до пунктів 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності вказаного Закону (до 1 січня 2004 року), застосовуються норми, що діяли раніше. Так, відповідно до частини 1 статті 17 Закону України "Про власність", майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до підпункту "а" та "б" пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", положення статей 17, 18 Закону України "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Відповідно до частини 1 статті 120 Цивільного кодексу України (редакція 1963 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Враховуючи вище наведене слідує, що власниками домоволодіння, що в [ADDRESS] були [PERSON] , помер [INFO] , та його дружина [PERSON] ,померла [INFO] . Таким чином, із вищевказаного вбачається, що кожному із власників домоволодіння, що в [ADDRESS] ,які проживали в ньому станом на 15 квітня 1991 року із врахуванням їх часток відповідно до частини 2 статті 123 Цивільного кодексу України (редакція 1963 року), належало на праві спільної сумісної власності по 1/2 частці вищевказаного будинковолодіння. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] , що є часом відкриття спадщини на належне йому майно. Відповідно до ст. 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Відповідно до ст. 526 ЦК Української РСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця. Відповідно до ст. 527 ЦК Української РСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до п. 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Після смерті [PERSON] , померлої [INFO] залишилася спадщина, яку прийняв чоловік [PERSON] . Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до свідоцтва про смерть, серія [NUMBER] [PERSON] , помер [INFO] , що є часом відкриття спадщини на належне йому майно. За життя [PERSON] , 10.07.2014 року склав заповіт на належне йому майно, а саме: приналежну йому на праві приватної власності земельну ділянку/пай/ розміром 2.4 га згідно державного акту на право приватної власності на землю серії Р2№700633, що знаходиться на території Романівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області та приналежний йому на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] заповів [PERSON] . Даний заповіт на день смерті [PERSON] не змінювався і не скасовувався. Таким чином [PERSON] має право на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що у [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , як за спадкоємцем за заповітом. Інші спадкоємці в нотаріальну контору не зверталися. Згідно довідки, виданої Теребовлянським бюро технічної інвентаризації 26.06.2018 року №211 про те, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , належав на праві приватної власності [PERSON] , але право власності не зареєстроване. Постановою державного нотаріуса Теребовлянської державної нотаріальної контори Хомутовою О.М. №29/02-14 від 10.02.2023 року було відмовлено [PERSON] , що діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , через відсутність правовстановлюючих документів на вказаний будинок. Відповідно до статті 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи вище наведене, суд дійшов до переконання, що позовні вимоги слід задовольнити, визнавши за [PERSON] , [INFO] , жителем [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] , право власності на житловий будинок загальною площею 79,7 кв.м з господарськими будівлями та спорудами, що за адресою [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , (свідоцтво про смерть серія [NUMBER] ).

Outcome: approved