Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в обґрунтування зазначивши наступне. 29.08.1982 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] , який було розірвано рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17.11.2022. Під час перебування у шлюбі, в 1992 році на їх з відповідачем сім`ю відповідно до ордеру була видана кооперативна квартира [ADDRESS] . При цьому, членом житлово-будівельного кооперативу був відповідач. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.09.2012 року № 308, власником вищевказаної квартири зазначений лише відповідач. Так, за період перебування у шлюбі пайові внески на вказану кооперативну квартиру повністю були сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, і довідка житлово-будівельного кооперативу «Машмнобудівник-1» підтверджує, що у саме у всіх членів сім`ї заборгованості по членським внескам за квартиру немає. Крім того, з самого початку у цій квартирі вони проживали всією сім`єю. У зв`язку із зазначеним вважає, що квартира є спільним майном подружжя. Просить суд визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя. Провести поділ спільного майна подружжя між [PERSON] та [PERSON] та визнати за [PERSON] рнокпп [NUMBER] , право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Стягнути з відповідача понесені судові витрати та витрати на правову допомогу. Ухвалою судді від 14 лютого 2023 року у справі відкрите спрощене провадження, а також роз`яснено відповідачу його право подати відзив на позовну заяву або пред`явити зустрічний позов до позивача у строк 15 днів з дня отримання копії ухвали судді про відкриття провадження у справі. Відповідач направив до суду відзив на позовну заяву, у якому просив закрити провадження у справі, у зв`язку з відсутністю предмету спору. В обґрунтування зазначив про те, що розуміє, що спірна квартира є спільною сумісною власністю і він не заперечує проти її розподілу, але у досудовому порядку, оскільки не розуміє необхідності вирішити це питання у суді. Заперечує проти стягнення з нього судових витрат в частині правничої допомоги та вказує, що позивачем невірно сплачено судовий збір. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Згідно ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Така правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, в постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року по справі № 654/4518/18 тощо. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 29 серпня 1982 року, актовий запис про шлюб № 4, після реєстрації шлюбу позивач по справі змінила дівоче прізвище на прізвище чоловіка [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданого Кривопільською сільською радою Тальнівського району Черкаської області. Квартира [ADDRESS] , яку позивач просить визнати спільним сумісним майном подружжя, була придбана під час перебування сторін у шлюбі та право власності на неї зареєстровано за відповідачем [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Уманської міської ради від 27.09.2012, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру серії [NUMBER] , виданим 22.10.2012 відділом житлового господарства Уманської міської ради, та витягом про державну реєстрацію прав, виданим Уманським виробничим відділком комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 22.10.2012 за № 35937073. Крім того, у будинковій книзі на квартиру [ADDRESS] наявна відмітка про те, що [PERSON] , є власником вказаної квартири, а також у відомостях про зареєстрованих у квартирі осіб записані: [PERSON] з 16.10.2001, [PERSON] з 12.02.2000, [PERSON] з 18.02.1992 та [PERSON] з 10.07.2007. У відповідності до ордеру на житлове приміщення в будинку житлового кооперативу серії А 010416, [PERSON] , як члену ЖБК «Машинобудівник-1», разом із сім`єю із 4 осіб, надано право на зайняття квартири [ADDRESS] . Вказаний ордер виданий на підставі рішення зборів членів житлового кооперативу від 04.06.1991 року, протокол № 1, затвердженого рішенням Уманської міської ради народних депутатів 23.01.1992 року № 37. Склад сім`ї, на яку видано вказаний ордер: [PERSON] член ЖБК, [PERSON] дружина, та діти [PERSON] , [PERSON] . Згідно довідки Уманського житлово-будівельного кооперативу «Машинобудівник-1» від 17.02.1993 року № 94, [PERSON] з сім`єю дійсно зареєстровані та проживають по [ADDRESS] , вартість квартири в сумі 16401,00 карбованців виплачена повністю. Згідно довідки житлово-будівельного кооперативу «Машинобудівник-1», виданої 19 грудня 2022 року за № 37, членські внески за квартиру [ADDRESS] , в якій вони проживають з початку отримання квартири і станом на час видачу довідки, сплачено в повному обсязі в 1992 році, тому заборгованість у мешканців цього кооперативного будинку [PERSON] та її чоловіка [PERSON] заборгованість по внескам відсутня. Зазначене майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в порядку статті 70 СК України. До суду не було надано належних та допустимих доказів того, що спірна квартира [ADDRESS] належить одному з подружжя особисто та є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. При цьому, суд бере до уваги обставини, викладені відповідачем у відзиві на позов, а саме фактичне визнання того факту, що спірна квартира дійсно є спільною сумісною власністю подружжя. Сутність поділу спільного майна подружжя полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Згідно ч.1 та ч.6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За встановлених обставин суд, вирішуючи питання про поділ майна подружжя, дотримуючись завдання цивільного судочинства, яким є, зокрема, справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, виходячи з презумпції рівності часток подружжя та враховуючи дійсну вартість на час розгляду справи спільно нажитого майна, що підлягає поділу, в даному випадку приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення і вважає за можливе визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та в порядку поділу даного майна визнати за позивачем право власності по 1/2 частині квартири [ADDRESS] . В межах розгляду вказаної справи, 14.02.2023 суддею винесено ухвалу про забезпечення позову шляхом внесення заборони вчиняти будь-які дії, пов`язані з відчуженням квартири [ADDRESS] . У відповідності до ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Оскільки на час розгляду справи клопотання про скасування заходів забезпечення позову сторонами не заявлялося, підстав для їх скасування суд не вбачає оскільки дані заходи забезпечення позову діятимуть протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили. Вирішуючи питання про розподіл судових втрат, суд приходить до наступного. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16. За змістом статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. ст. 133, 141 ЦПК України, суд враховує, що понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією № 0.0.2797032423.1 від 28.12.2022 про сплату судового збору у сумі 2420,00 грн. та квитанцією № 0234910096 від 09.02.2023 про сплату судового збору у сумі 536,80 грн. При цьому, щодо підтвердження витрат на правову допомогу позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів (договору, розрахунку, квитанції, акту виконаних робіт тощо). Отже, з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 1210,00 грн. судового збору за подання позову, оскільки за позивачем визнано право власності на 1/2 частину спірного майна, загальна оціночна вартість якого згідно довідки від 28.12.2022 року становить 241999,08 грн., та 536,80 грн. сплаченого судового збору при зверненні до суду із заявою про забезпечення позову, а всього 1746,80 грн. В задоволенні вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу слід відмовити за недоведеністю.

Outcome: approved