Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-16 00:00:00

У вересні 2022 року позивач [PERSON] звернулась з позовом до Ірпінського міського суду Київської області, в якому просить суд: Визнати двокімнатну квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Визнати за позивачем та за [PERSON] право власності по 1/2 частині двокімнатної квартири загальною площею 57,6 кв.м., житлова площа 30 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1843346732109. В обґрунтування позовних вимог зазначає про те, познайомилась з відповідачем у 2018 році, з серпня 2018 року почали проживати разом у м. Дніпро за адресою; [ADDRESS] . В подальшому вирішили переїхати до Київської області і продали квартиру у Дніпрі, в якій проживали. 07 червня 2019 року воназареєструвала шлюб з [PERSON] . Шлюб з відповідачем виявився невдалим: спільне сімейне життя з відповідачем стало неможливим через різні світогляди і накопичені розбіжності у поглядах, особливо стосовно війни в України, стосовно основоположних сімейних цінностей та побудов сімейних відносин, які так і не вдалося подолати. За час шлюбу відповідач не мав постійного місця роботи, не забезпечував фінансові потреби сім`ї, фінансовий тягар щодо забезпечення нормального життя, а також щодо утримання спільного сумісного майна подружжя протягом 2019- 2022 років лежав в більшій частині на позивачці. З березня 2022 року позивачка та відповідач не живуть разом, відносин не підтримують, тому позивачка вирішила офіційно розлучитися з відповідачем, про що було подано до Ірпінського міського суду Київської області позовну заяву про розірвання шлюбу. Дітей у позивача та відповідача від шлюбу немає. У період шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя позивачем та відповідачем було придбано двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 57,6 кв.м. на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 02 жовтня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Бережним Д.О., зареєстрованого в реєстрі за №2153. За спільною згодою позивача з відповідачем, право власності на цю Квартиру було зареєстровано за відповідачем. Квартира у м. Ірпінь була придбана за спільні кошти позивача та відповідача. Кошти на придбання квартири були отримані внаслідок продажу спільного майна, а саме - квартири [ADDRESS] , де проживали до переїзду у м. Ірпінь Київської області. Квартира була придбана у новобудові без ремонту. Після придбання Квартири Позивачем були вкладені значні кошти у її ремонт. Під час подружнього життя з відповідачем працювала, мала досить високий заробіток, ремонт у квартирі та її утримання здійснювала практично повністю за свої кошти, оскільки у відповідач досить часто залишався без роботи і не мав стабільного доходу. З серпня 2018 року по вересень 2019 року відповідач взагалі не працював, працювала лише позивачка. Поки у квартирі проводився ремонт винаймали житло за адресою: [ADDRESS] відповідно до договору оренди. Орендна плата за найм квартири для тимчасового проживання оплачувалася позивачкою. Вважає, оскільки спірна квартира була придбана в період шлюбу за спільні кошти, вона належить їм як подружжя на праві спільної сумісної власності і просить суд виділити їй на праві власності частину квартири. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, місце і дату розгляду справи повідомлявся належним чином, заяв про відкладення розгляду справи суду не надав. 12 січня 2023 року відповідачем на адресу суду було надано відзив на позовну заяву. Відповідач у відзиві, наданому суду 12 січня 2023 року, заперечував проти задоволення позовних вимог позивачки у повному обсязі, оскільки наведена позивачем позиція про віднесення спірної квартири до спільного сумісного майна і її поділ є безпідставною та необгрунтова\-ною, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позову в цілому. В обґрунтування відзиву зазначає, що 07 червня 2019 року уклав шлюб з позивачкою. Під час спільного мешкання у шлюбі ми з позивачкою вирішили переїхати на постійне мі\-сце мешкання до м. Ірпінь Київської області. З метою визначення місця мешкання розглядали варіанти винаймати в оренду квартиру, оскільки фінансових можливостей придбати власне жи\-тло в нас не було. Але батько відповідача [PERSON] повідомив мені, що оскільки в нього залишились кошти від продажу власної квартири в місті Севастополі АР Крим то він по\-дарує відповідачу суму коштів достатню для придбання квартири яку ми виберемо. В зв`язку з чим вони з позивачкою підібрали квартиру [ADDRESS] , вартість якої становила 564 480 гривень і домовились про дату здійснення купівлі - продажу цієї квартири та належного її оформлення на 02 жовтня 2019 року в приміщенні приватного нотаріуса.29 вересня 2019 року відповідач зі своїм батьком [PERSON] перебуваючи по місцю мешкання останнього в м. Дніпро уклали в простій письмовій формі договір дарування грошо\-вих коштів, також батько передав відповідачу в дар суму коштів в розмірі 600 000 (шістсот тисяч) гри\-вень про що було написано відповідну розписку. Зазначеної суми коштів мало вистачити на оплату вартості квартири та на оплату послуг нотаріуса, відповідних податків та зборів. Кошти, які передавались відповідачу, були отримані з конкретною метою і витрачені в майбутньому саме з цією метою, а саме для придбання квартири [ADDRESS] . Під час передачі коштів були присутні: мати відповідача [PERSON] та брат відповідача [PERSON] . У відповідності до ч. 1 ст. 722 Цивільного Кодексу України, право власності обдаровува\-ного на дарунок виникає з моменту його прийняття. З положень ст. ст. 719 та 720 Цивільного Кодексу України вбачається, що такого роду до\-говір дарування може бути укладений в усній формі між фізичними особами. 02 жовтня 2019 року за договором купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Бережним Д.О., відповідач на кошти отримані в дарунок від його батька придбав квартиру [ADDRESS] . Вважає, оскільки квартира була придбана за кошти, що були подаровані йому особисто, кварти\-ра була оформлена на ім`я відповідача в повному обсязі. У даному випадку придбання майна хоча й у період шлюбу, але за відповідача особисті кошти, квартира [ADDRESS] не може вва\-жатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є відповідача особистою приватною власні\-стю. У відповіді на відзив, наданому позивачкою до суду 21 лютого 2023 року, остання вказує, що у відзиві відповідач стверджує, що його батько [PERSON] подарував останньому грошові кошти у сумі 600 000 (шістсот тисяч) гривень, які він отримав від продажу квартири в місті Севастополі АР Крим. Позивачу відомо, що [PERSON] грошові кошти у сумі 600 000 (шістсот тисяч) гривень були витрачені для інвестування у будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями, що знаходиться у [ADDRESS] , для отримання у власність в майбутньому квартири за проектним [ADDRESS] . 20 серпня 2019 року [PERSON] було внесено завдаток у розмірі 1000 (одна тисяча) доларів США на підставі договору про наміри з передачею завдатку №2019/5 від 20.08.2019 р. Даний попередній договір укладений 02 вересня 2019 року, а Договір купівлі-продажу спільної Квартири у цій Справі укладений 02 жовтня 2019 року. У подальшому [PERSON] 07 серпня 2020 року було укладено Додаткову угоду №9л 1/5 до Договору про спільну діяльність у будівництві Багатоквартирного житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями в [ADDRESS] . У Позивача на момент подачі даної Відповіді на відзиву відсутній текст Додаткову угоду №9л 1/5 від 07.08.2020 року, він є у [PERSON] . Додаємо до Відповіді на відзив копію Договору №1 про спільну діяльність у будівництві Багатоквартирного житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями в [ADDRESS] від 10.01.2020 р. В подальшому [PERSON] вирішив продати майнові права на Квартиру [ADDRESS] . 06 листопада 2021 року відступив на користь [PERSON] , права вимоги на підставі укладеного Договору про відступлення права вимоги №9л1/5 Додаткової угоди № 9л 1/5 до Договору про спільну діяльність у будівництві Багатоквартирного житлового будинку з будованими нежитловими приміщеннями в [ADDRESS] , 1/2 від 07 серпня 2020 року, укладеного між [PERSON] , [PERSON] та ТОВ «ІРПІНЬ АЛЬЯНС БУД» У Позивача відсутня копія Договору відступлення прав, одна надаємо Суду копію згоди дружини [PERSON] . [PERSON] на укладення Договору відступлення прав. Відповідно до Згоди [PERSON] : «Я підтверджую, що мій чоловік [PERSON] отримав від [PERSON] , паспорт серії [NUMBER] , ІПН [NUMBER] грошові кошти в сумі 1 781 076 (один мільйон сімсот вісімдесят одна тисяча сімдесят шість) гривень, що на момент складання цієї розписки становить суму, еквівалентну 67 980 (шістдесят сім тисяч дев`ятсот вісімдесят) доларів США, в якості оплати за укладання Договору про відступлення права вимоги 9л1/5 Додаткової угоди М 9л1/5до Договору про спільну діяльність у будівництві Багатоквартирного житлового будинку з будованими нежитловими приміщеннями в [ADDRESS] від 07 серпня 2020року, щодо квартири з проектним номером [ADDRESS] , яка розташована на другому поверсі багатоповерхового житлового будинку [ADDRESS] , 1/2., загальною площею 72,28 кв.м». Окрім того, додаємо інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №323531446 від 21.02.2023, яка підтверджує, що право власності на Квартиру [ADDRESS] було зареєстровано 22Л 1.2021 р. на підставі; технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 05.10.2021, видавник: ФОП [PERSON] ; договір про спільну діяльність, серія та номер: 1, виданий 10.01.2020, видавник: сторони за договором; договір про відступлення права вимоги, серія та номер: 9л 1/5, виданий 06.11.2021, видавник: сторони за договором за [PERSON] . Таким чином, твердження Відповідача, про те, що начеб-то його батько [PERSON] подарував йому грошові кошти у розмірі 600 000 (шістсот тисяч) гривень для придбання Квартири, що є предметом спору у даній Справі, є такими, що не відповідають дійсності, оскільки [PERSON] було проінвестовано інший об`єкт нерухомого майна. Додані до Відзиву Відповідачем докази не можуть бути належними та допустимими. До Відзиву Відповідачем додано копію Договору дарування грошових коштів від 02.09.2019 року та копію розписки від 29.09.2019 р. Посилаючись на Договір дарування від 02.09.2019 р. та Розписку, Відповідач стверджує, що грошові кошти для придбання Квартири подарував йому батько [PERSON] . Договір дарування від 02.09.2019 р. був укладений у простій письмовій формі та нотаріально не посвідчений. Вважає, що Договір дарування від 02.09.2019 р. та Розписка є підробкою, створеною Відповідачем уже після того як Позивачем було подано позовну заяву до Суду і дані докази не можуть вважатися належними та допустимими. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд надходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 07 червня 2019 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 07 червня 2019 року виданого Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ( а.с.9 том 1). Із копії договору купівлі - продажу квартири від 02 жовтня 2019 року вбачається, що [PERSON] придбав двокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір укладено за згодою дружини [PERSON] , [PERSON] та посвідчено приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Бережним Д.О. , та зареєстровано в реєстрі за № 2153 ( а.с.16,17 том 1). Спірна квартира зареєстрована за відповідачем [PERSON] на праві приватної власності ( а.с.18 том.1). Позивачем надані суду договір б/н від 15 грудня 2020 року про виконання оздоблювальних робіт в спірній квартирі додаток до вказаного договору з переліком оздоблювальних робіт, акт прийому - здачі виконаних робіт та квитанція про сплати виконаних робіт, оплачена [PERSON] ( а.с.19-22 том 1). Матеріали справи містять договір оренди житлового приміщення від 24 липня 2020 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , ( а.с.50-51 том 1). Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву вказував, що спірна квартира придбана ним за власні кошти, на підтвердження чого надав копію договору дарування грошових коштів від 29 вересня 2019 року на суму 600000, 00 грн та розписку про передачу вказаних коштів ( а.с.185-187 том 1). Оскільки вказаний договір вчинено у простій письмовій формі , відповідач 03 серпня 2022 року звернувся з позовом про визнання договору дійсним до Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська (а.с.193-197 том. 1). Суд зауважує на тому, що відповідач звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування грошових коштів дійсним лише після того, як позивачка звернулась до суду з позовом про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя. Рішенням Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2023 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання договору дійсним відмовлено, оскільки [PERSON] не надано суду достовірних та самодостатніх докази об`єктивного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору надані стороною позивача листи-повідомлення від 04 та 25 жовтня 2019 року, оскільки адреси фактичного місця проживання сторін, зазначені в цих листах,свідчать про мешкання сторін в різних містах різних областей України. Натомість докази поштового відправлення та отримання вказаних листів відповідачем поштовим зв`язком в матеріалах відсутні, розписки про особисте отримання цих листів відповідачем, з огляду на вказані обставини окремого віддаленого проживання сторін, а також на виникнення даного цивільного спору про визнання договору дійсним в період, коли між подружжям позивача та третьої особи в рамках іншої цивільної справи в іншому суді вирішується питання про поділ їх спільного сумісного майна, зокрема квартири, придбаної за твердженням позивача за кошти, подаровані йому батьком, суд оцінює критично і не приймає до уваги як достовірні. Крім того в матеріалах справи відсутні і докази домовленості із приватним нотаріусом, вказаним у листах-повідомленнях, про посвідчення спірного договору у певний день і час. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, визнання договору дійсним внаслідок відсутності його нотаріального посвідчення) не повинен використовуватися одними учасниками цивільного обороту на шкоду іншим, зокрема для уникнення своєї цивільної відповідальності або безпідставного/протиправного зменшення своїх матеріальних витрат, безпідставного збереження у себе, набуття чужого майна. Також суд вказує, що за змістом ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.4 ЦПК України метою звернення до суду є захист порушених, не визнаних або оспорюваних право,свобод та інтересів особи (постанова Верховного Суду від 07 квітня 2020 року по справі № 320/4675/18-ц). Натомість сторона позивача ані в тексті позову, ані в судовому засіданні не обґрунтувала і не довела перед судом означеної підстави для подання даного позову до суду, не вказала, в чому саме полягає порушення, оспорювання чи невизнання прав позивача з боку відповідача нездійсненням дотепер з 2019 року нотаріального посвідченням договору дарування грошових коштів. Не прийняв суд до уваги як належні та допустимі докази походження грошей відповідача копію і договору купівлі-продажу квартири від 23 травня 2018 року, а також копію передавального акту до цього договору, оскільки такі документи складені посадовою/службовою особою на тимчасово І окупованій території України АР Крим в м. Севастополь, а тому згідно ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» вони вважаються недійсними і не створюють правових наслідків, а також не відносяться до документів-виключень, передбачених ч.3 тієї ж норми закону. Частиною 4 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При чому, ч. 2 ст. 65 СК України передбачає, що при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна - суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту). Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Зі змісту пунктів 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18. Так, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Отже, під час розгляду цивільної справи, з урахуванням наданих доказів, судом не було встановлено обставин, якими достеменно підтверджено , що грошові кошти за які була придбана спірна квартира належали відповідачу.. Враховуючи, що спірна квартира придбана в період шлюбу, в договорі купівлі - продажу спірної квартири від 02 жовтня 2019 року зазначено, що договір укладений за згодою [PERSON] , [PERSON] , відповідачем не доведено, що грошові кошти за які було придбано спірну квартиру належали йому особисто, хоча і оформлена спірна квартира на відповідача, та з урахуванням наведених вище положень цивільного та сімейного законодавства, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача понесені нею витрати на сплату судового збору.

Outcome: approved