Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-12 00:00:00

05.05.2023 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення грошових коштів, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь грошову суму в розмірі 96912,68 грн., а також покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 30.01.2004 року ДП «УСТФ «Укртелефільм» набуло право власності на квартири в ЖК «Лазурний Блюз», розташований за адресою: [ADDRESS] , зокрема і на кв. [ADDRESS] , на підставі укладеного з ПАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» Договору про спільну діяльність. 12.06.2017 року ДП «УСТФ «Укртелефільм» продало ТОВ «Лодокс» частину набутих майнових прав на квартири уклавши договір купівлі-продажу майнових прав №28/1-13. 26.01.2018 державним реєстратором зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «Лодокс» на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №28/1-13 від 12.06.2017 року. 30.01.2018 року власником зазначеної квартири став [PERSON] уклавши з ТОВ «Лодокс» договір купівлі-продажу. 15.02.2018 року між [PERSON] та позивачем був укладений договір купівлі-продажу, за яким позивач набув право власності на квартиру [ADDRESS] . Рішенням Господарського суду м. Києва від 07.11.2018 року у справі №910/2692/18 договір купівлі-продажу майнових прав від 12.06.2017 року укладений між ДП «УСТФ «Укртелефільм» та ТОВ «Лодокс» визнаний недійсним. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22.09.2022 року у справі №755/21875/21 скасоване рішення про державну реєстрацію прав прийняте на підставі договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 15.02.2018 року. Посилаючись на положення ст.ст. 216, 236 ЦК України позивач вказує, що договір купівлі-продажу майнових прав від 12.06.2017 року є недійсним з моменту його укладення та не міг створювати будь-яких юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, і тому договір купівлі-продажу від 15.02.2018 року також не може створювати будь-яких наслідків. Разом з тим, відповідач на підставі рішень Дніпровського районного суду м. Києва від 30.07.2021 року (№775/9900/22) та від 18.03.2022 року (755/19315/21) стягнув з позивача грошові кошти в загальному розмірі 85343,60 грн., які в подальшому були позивачем сплачені. Крім того, позивач сплатив відповідачу 27085,04 грн. за опалення. Заборгованість, що стягувалась, виникла внаслідок несплати позивачем грошових коштів на утримання будинку та прибудинкової території, за експлуатацію неподільного та загального майна. Обов`язок по сплаті відповідних сум виникає виключно у власників об`єктів нерухомості, тож позивач перерахував на користь відповідача грошові кошти в загальному розмірі 112428,64 грн. на підставі того, що відповідач вважав позивача власником квартири, хоч право власності останнього було фактично скасованим. Від дати укладання договору купівлі-продажу і по теперішній час, позивач у зазначеній квартирі не проживає та нею не користується. Посилаючись на положення ст. 1212 ЦК України позивач зазначає, що сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. За таких обставин позивач вважає, що відповідач володіє (розпоряджається) грошовими коштами позивача в сумі 112428,64 грн. без достатніх на те правових підстав, що за твердженням позивача, узгоджується з позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 06.03.2019 року у справі №910/1531/18. Ухвалою суду від 10.05.2023 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. 08.06.2023 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що 15.02.2018 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені відомості про реєстрацію за позивачем права власності на кв. [ADDRESS] . У подальшому рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27.09.2022 року в справі №755/21875/21 скасоване рішення державного реєстратора прийняте на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15.02.2018 року. Вважаючи себе власником квартири позивач у період з 15.02.2018 по 27.09.2022 фактично користувався квартирою та реалізовував свої права, як власника. Заперечуючи проти позову відповідач посилається на положення п.п. 3.2., 3.2.1. власного Статуту, ст.ст. 182, 316, 317, 319, 322 ЦК України, Законів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», «Про житлово-комунальні послуги», «Про об`єднання співвласників багатоквартирних будинків», «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затвердженим постановою КМУ №572 від 08.10.1992 року, ст. 68 ЖК України. Відповідач вказує, що за рішенням загальних зборів ОСББ від 28.04.2015 року з 01.06.2015 року функції управління будинку виконує саме Об`єднання. Рішенням загальних зборів ОСББ від 26.11.2019 року на правління об`єднання покладено обов`язок з організації опалення будинку в опалювальному сезоні 2019/2020, погоджено підписання договорів із суб`єктами господарювання щодо забезпечення початку опалювального сезону 2019-2020 та затверджено Методику нарахування платежів за опалення будинку і встановлено обов`язковий для всіх співвласників платіж за опалення, який розраховується і сплачується відповідно до вказаної методики. Відповідач вказує, що між позивачем та ОСББ виникли правовідношення із надання та споживання житлово-комунальних послуг, які регулюються ЗУ «Про житлово-комунальні послуги». З матеріалів позовної заяви не зрозуміло з яких сум та як сформований розрахунок позивача, з чого складається загальна сума коштів, яку позивач просить повернути. В рахунок виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30.07.2021 року у справі №755/9900/20 ОСББ отримало 31355,90 грн. В рахунок виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18.03.2022 року у справі №755/19315/21 ОСББ отримало 45843,74 грн. Вказані рішення суду є чинними та вищою інстанцією не скасовувались. Отже, ОСББ в рахунок виконання рішень суду отримало 77199,64 грн. (31355,90 + 45843,74) і ці кошти не є безпідставно набутими, оскільки підставами їх набуття є чинні рішення суду. 26.08.2022 року позивач добровільно сплатив відповідачу 27085,04 грн. з призначенням платежу «сплата за опалення» і ці кошти вносились як плата за комунальні послуги, які позивач отримував як користувач квартири [ADDRESS] . Отже, вказані кошти не є безпідставно набутими, оскільки підставою набуття є правовідносини із надання та споживання житлово-комунальних послуг, які регулюються ЗУ «Про житлово-комунальні послуги». Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатись набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин, певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України. Третя особа у справі, станом на час ухвалення у справі рішення, не скористалась своїм правом на подання власних письмових пояснень з приводу поданого позову або відзиву. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.05.2020 року, на вказану дату право власності на кв. [ADDRESS] було зареєстроване з 15.02.2018 року за позивачем у справі на підставі договору купівлі-продажу від 15.02.2018 року (а.с. 72-74). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27.09.2022 року у справі №755/21875/21, яке не оскаржувалось та набрало законної сили 07.11.2022 року, скасоване рішення Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дубенко Каріни Євгеніївни, що прийняте на підставі договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , серія та номер: 325, посвідченого 15 лютого 2018 року [PERSON] , Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 210848080000; індексний номер 39705148 від 15 лютого 2018 року 18:12:00, з припиненням запису про реєстрацію права власності 24861299 від 15 лютого 2018 року на квартиру [ADDRESS] , за [PERSON] (а.с. 14-21). Указаним рішення суду встановлені наступні обставини: - 30 січня 2004 року в місті Києві між ЗАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» та ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» укладено Договір про спільну діяльність без створення юридичної особи. Відповідно до пункту 1.1 статті 1 Договору останній укладений з метою забезпечення спільного інвестування та залучення коштів щодо об`єкту інвестування, ведення спільної господарської діяльності по продажу та іншій реалізації приміщень об`єкту інвестування та отримання прибутку для його учасників; - 11 жовтня 2005 року між ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» та ЗАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» укладено акт розподілу квартир в адміністративно-житловому комплексі за адресою: [ADDRESS] ; - 24 лютого 2009 року між ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» та ЗАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» укладено акт розподілу квартир в адміністративно-житловому комплексі за адресою: [ADDRESS] , яким, у зв`язку з наявністю технічної документації по вказаному адміністративно-житловому комплексу, сторони визначили перелік житлових приміщень, які передаються у власність ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» та ЗАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» згідно із умовами договору про спільну діяльність без створення юридичної особи від 30 січня 2004 року; - Відповідно до Сертифікату від 23 квітня 2012 року КВ №16412062060, виданого Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві, засвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкту «Будівництво адміністративно-житлового комплексу з підземним паркінгом на [ADDRESS] » проектній документації та підтверджено готовність об`єкту до експлуатації; - 26 червня 2013 року між ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» та ПАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» була складена порівняльна відомість, за якою на підставі акту розподілу квартир від 24 лютого 2009 року, даних технічних паспортів на квартири, виготовлених Бюро технічної інвентаризації станом на 25 січня 2012 року, та поштової адреси сторони підтвердили перелік квартир за новою нумерацією та з уточненням площ, які були розподілені між сторонами відповідно до умов Договору про спільну діяльність без створення юридичної особи від 30 січня 2004 року. За умовами складеної порівняльної відомості від 26 червня 2013 року ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» набуло у власність визначений у вказаній відомості перелік квартир, серед яких, трикімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею відповідно до технічного паспорту 123,96 кв.м.; - 12 червня 2017 року між ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» та ТОВ «Лодокс» укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 28/1-13. За підпунктом 2.2 пункту 2 Договору сторони домовились, що об`єктом нерухомості, майнові права на який передаються за даним договором, є об`єкт капітального будівництва, який розташований за адресою: [ADDRESS] , з наступними характеристиками, зокрема, але не виключно: адреса об`єкта будівництва: [ADDRESS] ; номер квартири/приміщення: [ADDRESS] ; площа: 123,9 кв. м; кількість кімнат: 3; - Відповідно до акту приймання-передачі № 1 до Договору купівлі-продажу майнових прав від 12 червня 2017 року № 28/1-13, укладеного 19 грудня 2017 року між ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» та ТОВ «Лодокс», на виконання умов договору, продавець передає, а покупець приймає майнові права на об`єкт нерухомості, що випливають з Договору купівлі-продажу майнових прав від 12 червня 2017 року № 28/1-13, зокрема, але не виключно на об`єкт нерухомості: адреса об`єкта будівництва: [ADDRESS] ; номер квартири/приміщення: [ADDRESS] ; площа: 123,9 кв. м; кількість кімнат: 3; - 26 січня 2018 року реєстраторами Київської філії Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» зареєстроване право власності на об`єкти нерухомості відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав від 12 червня 2017 року № 28/1-13 за ТОВ «Лодокс»; - З матеріалів реєстраційної справи №210848080000 вбачається, що 15 лютого 2018 року між ТОВ «Лодокс» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири. Предметом вказаного договору, згідно із підпункту 1.1 є квартира [ADDRESS] ; - Згідно із Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 13 вересня 2021 року № 274431683 державним реєстратором Приватним нотаріусом Дубенко К.Є., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, 15 лютого 2018 року 18:07:31 було здійснено державну реєстрацію права приватної власності номер запису про право власності/довірчої власності: 24861299 на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер: 210848080000, яким є квартира [ADDRESS] , за [PERSON] , підстава для державної реєстрації: Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений Дубенко К.Є., Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 15 лютого 2018 року, серія та номер: 325, виданий 15 лютого 2018 року, видавник: Дубенко К.Є., Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 39705148 від 15 лютого 2018 року 18:12:00, Приватний нотаріус Дубенко Карина Євгенівна, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ; форма власності: приватна. У вказаному рішенні суду також зазначено, що оскільки рішенням Господарського суду міста Києва від 07 листопада 2018 року по справі №910/2692/18 визнано недійсним Договір купівлі-продажу майнових прав від 12 червня 2017 року № 28/1-13, укладений між ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» та ТОВ «Лодокс», з усіма додатковими угодами, змінами та доповненнями до нього, з моменту укладання, тому рішення про Державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), від 15 лютого 2018 року індексний № 39705148, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дубенко К.Є., про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на 3-кімнатну квартиру, загальною площею 123,9 кв. м, житловою площею 60,2 кв. м за адресою: [ADDRESS] , є незаконним та підлягає скасуванню. Як вбачається з матеріалів справи та даних Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Господарського суду м. Києва від 07.11.2018 року у справі №910/2692/18, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2019 року, визнано недійсним Договір купівлі-продажу майнових прав №28/1-13 від 12.06.2017 року, укладений між Українською студією телевізійних фільмів «Укртелефільм» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лодокс", з усіма додатковими угодами, змінами та доповненнями до нього, з моменту укладання (а.с. 21-27). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30.07.2021 року у справі №755/9900/20, яке не оскаржувалось та набрало законної сили 30.08.2021 року, стягнуто з [PERSON] на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Лазурний Блюз» заборгованість у розмірі 26 253,90 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 3 000 грн. та судовий збір у розмірі 2 102 грн., а всього стягнути 31 355 (тридцять одна тисяча триста п`ятдесят п`ять) грн. 90 коп. (а.с. 28-30). У своєму рішенні суд зазначив, що позивач вказує на те, що відповідач щомісячні внески на утримання будинку та прибудинкової території, експлуатацію неподільного та загального майна, компенсацію витрат на електроенергію, внесок на охорону не сплачує, у зв`язку із чим у відповідача утворилася заборгованість за період з 15.02.2018 року по 30.04.2020 року у розмірі 23 166,60 грн. Суд встановив, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 210697313 від 29.05.2020 року. Суд констатував, що особа, яка є власником квартири, і водночас співвласником будинку, в якому створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, однак не є членом цього об`єднання, зобов`язана брати участь у витратах на управління, утримання та збереження будинку, а об`єднання наділено правом у разі нездійснення цією особою таких дій звернутися до суду з позовом про стягнення нарахованих платежів по цим витратам. Також суд зазначив, що ураховуючи порушення відповідачем виконання зобов`язань по сплаті щомісячних внесків на утримання будинку та прибудинкової території, експлуатації неподільного та загального майна, компенсації витрат на електроенергію та внесків на охорону, суд визнає правомірною вимогу позивача щодо стягнення з відповідача на користь позивача втрат від інфляції у розмірі - 2 143,02 грн., а також 3% річних від простроченої суми заборгованості у розмірі - 944,28 грн. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18.03.2022 року у справі №755/19315/21, яке не оскаржувалось і відповідно набрало законної сили: стягнуто з [PERSON] на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Лузурний Блюз» суму заборгованості по сплаті щомісячних внесків за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, експлуатацію неподільного та загального майна, внески на охорону у розмірі 43 573,74 грн.; стягнуто з [PERSON] на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Лузурний Блюз» витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн.; стягнуто з [PERSON] на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Лузурний Блюз» витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270,00 грн. (а.с. 31-34). У вказаному рішенні зазначено, що позивач посилається на те, що у зв`язку із неповним виконанням своїх зобов`язань у відповідача виникла заборгованість перед позивачем по оплаті щомісячних внесків на утримання будинку та прибудинкової території, експлуатацію неподільного та загального майна, внесків на охорону за період з 01 грудня 2019 року по 31 жовтня 2021 року. Суд встановив, що за даними Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.11.2021 року, квартира [ADDRESS] , загальною площею 26,7 кв.м,, належала з 15.02.2018 року на праві власності відповідачу, на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 15.02.2018 року. Судом встановлено, що за період з 01 грудня 2019 року по 31 жовтня 2021 року (включно) відповідач заборгувала підприємству позивача по сплаті щомісячних внесків за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, експлуатацію неподільного та загального майна, внески на охорону на загальну суму 39 513,04 грн., заборгованість нарахована щодо квартири квартира [ADDRESS] , власником якої був відповідач, та заборгованість підтверджується представленими підприємством позивача довідками та розрахунками. Суд констатував, що ураховуючи порушення відповідачем виконання зобов`язань по сплаті коштів за оплату житлово-комунальних послуг за період з 01 грудня 2019 року по 31 жовтня 2021 року (включно), суд визнає правомірною вимогу позивача щодо стягнення з відповідача на його користь втрати від інфляції внаслідок несвоєчасного розрахунку у розмірі - 3 028,82 грн., а також 3% річних від простроченої суми заборгованості у розмірі - 1 031,88 грн. Як вбачається з матеріалів справи, 26.08.2022 року позивач здійснив добровільну оплату на користь відповідача у розмірі 27085,04 грн. з призначенням платежу «сплата за опалення» (а.с. 36). Згідно наявних в матеріалах справи документів, ВП №69441547 з виконання виконавчого листа №755/19315/21 виданого 15.06.2022 року Дніпровським районним судом м. Києва закінчене постановою приватного виконавця від 02.08.2022 року, оскільки боржником здійснене фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом і за цим виконавчим провадженням позивач сплатив грошові кошти у загальному розмірі 52499,84 грн. (а.с. 37-39). Із матеріалів справи вбачається, що ВП №66937941 за даними АСВП є завершеним та позивачем у цьому виконавчому провадженні сплачено 34710,39 грн. (а.с. 40-41). Відповідно до листа ПВ ВО м. Києва Яцишина А.М. №5446 від 23.05.2023 року, під час здійснення примусового виконання виконавчого листа №755/9900/20 від 10.09.2021 року виданого Дніпровським районним судом м. Києва (ВП №66937941) на депозитний рахунок приватного виконавця стягнуто грошові кошти в розмірі 34710,39 грн., з яких: 218,90 грн. - витрати на проведення виконавчих дій перераховано на рахунок приватного виконавця згідно платіжного доручення №14816 від 30.09.2021 року; 3135,59 грн. - основна винагорода перерахована на рахунок приватного виконавця згідно платіжного доручення №14814 від 30.09.2021 року; 31355,90 грн. - сума боргу на користь стягувача перерахована на рахунок ОСББ «Лазурний Блюз» згідно платіжного доручення №14815 від 30.09.2021 року (а.с. 111). В матеріалах справи наявні копії вказаних платіжних доручень щодо розподілу стягнутих у виконавчому провадженні коштів (а.с. 112-113). Відповідно до листа ПВ ВО м. Києва Яцишина А.М. №5445 від 23.05.2023 року, під час здійснення примусового виконання виконавчого листа №755/19315/21 від 15.07.2022 року виданого Дніпровським районним судом м. Києва (ВП №69441547) на депозитний рахунок приватного виконавця стягнуто грошові кошти в розмірі 56718,34 грн., з яких: 845,10 грн. - витрати на проведення виконавчих дій перераховано на рахунок приватного виконавця згідно платіжного доручення №20811 від 26.07.2022 року та згідно платіжного доручення №20878 від 03.08.2022 року; 4584,37 грн. - основна винагорода перерахована на рахунок приватного виконавця згідно платіжного доручення №20880 від 03.08.2022 року; 45843,74 грн. - сума боргу на користь стягувача перерахована на рахунок ОСББ «Лазурний Блюз» згідно платіжного доручення №20879 від 03.08.2022 року; 5445,13 грн. - надмірно стягнута сума боргу перерахована на рахунок [PERSON] згідно платіжного доручення №20881 від 03.08.2022 року (а.с. 114). В матеріалах справи наявні копії вказаних платіжних доручень щодо розподілу стягнутих у виконавчому провадженні коштів (а.с. 115-117). Отже, за вказаними рішеннями судів про стягнення заборгованості відповідач отримав від позивача 31355,90 грн. та 45843,74 грн., а також відповідачем отримано від позивача у добровільному порядку 27085,04 грн., що загалом становить суму у розмірі 104284,68 грн. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Звертаючись до суду із позовом про стягнення з відповідача грошових коштів позивач посилаються на те, що ці кошти є безпідставно набутими відповідачем, оскільки в зв`язку із визнанням недійсним договору купівлі-продажу майнових прав позивач не є власником квартири за яку сплачував житлово-комунальні послуги згідно рішень судів та у добровільному порядку. Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. У частині третій статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. У пункті VII.-2:101 Книги VII Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків. У статті VII-3:101 Книги VII Модельних правил європейського приватного права щодо змісту збагачення зазначено, що особа вважається збагаченою у випадку: a) збільшення доходів або зменшення обов`язків; b) отримання послуги або результатів виконаної роботи; c) користування чужим майном. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зазначено, що «кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №643/21744/19 (провадження № 14-175цс21) вказано, що «відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Тобто зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдносин i їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічні правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17, від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17». Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 30 серпня 2018 року у справі № 334/2517/16-ц (провадження № 61-29056св18) та від 13 січня 2021 року у справі № 539/3403/17 (провадження № 61-15499св19). Отже, кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У главах 82 і 83 ЦК України визначено, що для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Водночас для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути лише майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість цього майна. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2022 року у справі № 127/13491/21-ц. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави, у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Положення частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання. По-перше, слід зазначити, що правовими підставами для набуття відповідачем грошових коштів у розмірі 31355,90 грн. та в сумі 45843,74 грн. є вище вказані рішення Дніпровського районного суду м. Києва про стягнення коштів і будь-яких даних, які б свідчили про перегляд цих рішень з будь-яких процесуальних можливостей, передбачених ЦПК України, матеріали справи не містять. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося у передбачений цивільним законодавством спосіб, зокрема у наслідок реалізації рішення суду, що прямо передбачено ч. 5 ст. 11 ЦК України. Крім того, вирішуючи спір по суті суд зазначає, що грошові кошти у розмірі 31355,90 грн. та в сумі 45843,74 грн., які були стягнуті за рішеннями суду, і добровільно сплачені позивачем кошти в сумі 27085,04 грн., за своєю правовою природою є оплатою за надані житлово-комунальні послуги. Згідно ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», колективний споживач - юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги. Пунктом 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №572 від 08.10.1992 року, власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (п.4.1. рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року). Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст. 3 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contrafactum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non conceditvenire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. За період у який за позивачем було зареєстроване право власності на квартиру, він відповідно у повній мірі фактично здійснював правомочності власника і був споживачем за житлово-комунальними послугами наданими відповідачем, а тому такі кошти не є безпідставно отриманими, оскільки вони сплачені за надані послуги. За наведених обставин суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено своїх позовних вимог щодо безпідставності набуття відповідачем грошових коштів у розумінні статті 1212 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed