Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-11 00:00:00

Позивач у листопаді 2022 року звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що спільне подружнє життя не склалося, й станом на час подачі позову до суду, подружжя шлюбні відносини не підтримують, спільне господарства не ведуть, не мають спільних інтересів, не живуть однією сім`єю, сім`я не існує як єдине ціле, з тих підстав, що мають різні характери та погляди на життя, психологічної несумісності, а тому шлюб не може в подальшому існувати, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача Осадчук Т.С. , діюча на підставі ордера адвоката про надання правової допомого від 14.11.2022 року, позов підтримала з тих же підстав та просила його задовольнити. Звернула увагу на постійний психологічний тиск відповідача на позивачку, його негативний вплив на неї, категоричне небажання позивача підтримувати подружні відносини й бажання їх припинити. Відповідач в судовому засідання позов не визнав, виявив бажання зберегти подружні відносини. Вказав на наявність у подружжя малолітньої дитини, те, що він намагався вживати заходи до примирення, проте примирення не відбулось, оскільки він позбавлений спілкування з позивачкою, яка проживає окремо від нього й проявляє небажання до підтримання відносин з ним. Відповідачачем подано відзив на позов, у якому позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні, вказавши, що відносини між ними мають бути налагоджені, підстав для розірвання шлюбу немає. Представник позивача заперечила щодо такого доводу відповідача та вказала про небажання відповідачки підтримувати та відновлювати подружні відносини, позивачка не бажає зберігати шлюб, просить його розірвати, не надавати повторний строк для примирення, оскільки таке примирення суперечить її інтересам, й сприймає таке примирення як примушування, що суперечить принципу шлюбу, яке ґрунтується на вільному волевиявленні чоловіка та жінки на шлюбу, а примушування забороняється. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Розгляд справи відбувся у порядку спрощеного позовного провадження. Так, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, після наданого строку на примирення, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 28 листопада 2015 року, зареєстрованому у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Шевценківського районного управління юстиції у м.Києві, актовий запис № 2123. Від шлюбу сторони мають дочку [PERSON] , 2017 р.н. Спільне життя сторін не склалося через відсутність порозуміння, різні погляди на вирішення сімейних проблем, ігноруванням налагодження сімейних відносин, що призвело до втрати почуття поваги та любові. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 30 березня 2023 року сторонам надавався строк для примирення до 12 липня 2023 року (а.с.80), проте примирення не відбулося. Водночас, на примирення позивач відмовився у категоричні формі, вважаючи, що подальше сімейне життя не є можливим, оскільки даний шлюб існує формально, а тому він свідомо прийняв рішення про розірвання шлюбу. Зважаючи на відносини між подружжям, стійку позицію позивача, який у категоричні формі заперечував щодо перебування у шлюбі, оскільки переконаний, що підстав для збереження сім`ї немає, суд вважає, що позивач довів дійсність та незмінність волевиявлення про розірвання шлюбу. Доводи відповідача про збереження шлюбу не можуть бути покладені в основу рішення суду для відмови у задоволенні позову, оскільки позивач заперечує про збереження шлюбу, адже шлюб будується на вільному волевиявленні, а суд своїм рішенням не може вплинути на таке волевиявлення позивача. Відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного із них. Побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки (стаття 1 СК України). Проте судом встановлено, що вказані паритетні засади побудови сімейних відносин у даного подружжя відсутні. Судом встановлено, що сім`я розпалась остаточно із-за непорозумінь, психологічної несумісності сторін, небажання позивача відновити сімейні відносини, а тому подальше спільне життя сторін неможливе, збереження шлюбу є недоцільним та суперечить інтересам позивача. Зважаючи на наслідки розгляду справи, з урахуванням положенням ст. 141 ЦПК України, того, що ініціатором розірвання шлюбу є позивач, судовий збір покласти на сторону позивача. На підставі викладеного, ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України, з урахуванням Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя» та,

Outcome: approved