Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] з участю третіх осіб: [PERSON] , П`ятої львівської державної нотаріальної контори про визнання права власності на частину спадкового майна в порядку спадкування за законом, визнання заповіту недійсним, визнання ідеальних часток спадкового майна та їх поділ між спадкоємцями першої черги за законом, в якому просила суд визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину спадкового майна покійної матері [PERSON] , що померла [INFO] , в порядку спадкування за законом, а саме 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] , що належав покійній матері на праві особистої власності; Визнати недійсним заповіт [PERSON] , посвідчений п`ятою Львівською нотаріальною конторою 22.06.1992 року; визначити ідеальні частки житлового будинку [ADDRESS] , що входить в склад спадкового майна [PERSON] та здійснити реальний розподіл між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] як спадкоємцями [PERSON] першої черги за законом у відповідності до цих часток. В обґрунтуванні своїх позовних вимог покликається на те, що вона, позивач, та члени її сім`ї, а саме: чоловік [PERSON] та син [PERSON] зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] . Крім них, у даному житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані та проживають: сестра - [PERSON] , її чоловік [PERSON] та їхні діти - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] . У цьому будинку також зареєстрована її сестра - [PERSON] із донькою [PERSON] , однак останні, фактично мешкають за іншою адресою. З 1966 року даний будинок складався із одного поверху та підвальних приміщень і належав на праві особистої власності їх матері - [PERSON] , на підставі договору купівлі - продажу від 08.09.1966 року. У 1988 році [PERSON] подарувала дочці [PERSON] 2/10 частини житлового будинку, розміщеного на земельній ділянці 600 кв. м., а саме: жила кімната 1-4, площею 9,0 кв. м.; жила кімната 1-5, площею 14 кв. м. та коридор 1-6 - площею 4,6 кв. м. Даний договір посвідчений П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою та оформлено в Львівському міжміському БТІ право власності на частину житлового будинку, про що видано реєстраційне посвідчення. У власності та користуванні [PERSON] , залишилися усі приміщення першого поверху та підвальні приміщення, що становили 8/10 частини будинковолодіння. При цьому, до укладання Договору дарування, між позивачем, її сестрою [PERSON] та їхньою померлою матір`ю - [PERSON] була усна домовленість про визначення ідеальних часток в будинку, в результаті чого, в користування сім`ї позивача відходили саме ті житлові приміщення, що були зазначені в договорі дарування [PERSON] , а сам договір дарування укладався задля того, аби отримати дозвіл на реконструкцію та надбудову житлового будинку. У липні 1988 року покійна мати звернулась із заявою до радянської ради народних депутатів з проханням проведення реконструкції будинку, з метою приведення його до норм ДНІП і розширення площі за рахунок надбудови другого поверху. Рішенням виконкому Радянської районної ради народних депутатів м. Львова № 439 від 12.07.1988 року було задоволено заяву [PERSON] та дозволено провести реконструкцію будинку з розширенням житлової площі за рахунок надбудови другого поверху. Проектні пропозиції передбачали реконструкцію першого та надбудову другого поверхів, після чого на першому поверсі було запроектовано 4 житлові кімнати площею 68,6 кв. м., кухня 8,4 кв. м., санвузол та два коридори площею 8 кв.м., що мали належати сім`ї позивача та матері. На другому поверсі - 4 житлові кімнати площею 79,9 кв. м.; кухні 8,4 кв. м.; санвузол та коридор, що відводились в користування сестри [PERSON] та членам її сім`ї. Реконструкція першого поверху та підвальних приміщень проводилася за кошти позивача та її сім`ї, та за кошти матері. Другий поверх будувався силами сестри [PERSON] . Реконструкція горища, облаштування даху, півпідвальних приміщень та інші роботи - за спільний рахунок та спільними зусиллями сестер [PERSON] та [PERSON] . Тривалий час - з 2004 року між [PERSON] та матір`ю - [PERSON] існував спір, що розглядався Франківським районним судом м. Львова за участю третіх осіб [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Львівської міської ради, Львівського обласного бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки; Львівського міського управління земельних ресурсів Франківської районної адміністрації про реальний розподіл будинку та встановлення порядку користування земельною ділянкою та зустрічним позовом [PERSON] про виділення належної їй частки в праві спільної часткової власності. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 22.12.2010 року (справа №2-80/10) первісний позов [PERSON] задоволено частково, а у зустрічному позові [PERSON] , відмовлено. Колегією суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 16.01.2012 року було частково задоволено апеляційну скаргу матері [PERSON] і рішення Франківського районного суду м. Львова від 22.12.2010 року в частині часткового задоволення позову [PERSON] та відмови в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про поділ будинку було скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Апеляційною інстанцією було частково задоволено первісний позов [PERSON] про реальний розподіл будинку та встановлення порядку користування земельною ділянкою, а також - частково задоволено зустрічний позов [PERSON] про виділ в натурі належної їй частини в спільній частковій власності та виділення частки земельної ділянки. [INFO] матір [PERSON] померла. Позивач вказує, що догляд за матір`ю в період хвороби здійснювала вона, та деколи її старша сестра [PERSON] , яка проживала окремо від них, проте час від часу навідувалась до мами, і деколи допомагала доглядати її у лікарні. Витрати по похованню матері позивач взяла повністю на себе. У встановлені законом терміни, позивач звернулась із заявою про прийняття спадщини до П`ятої Львівської державної нотаріальної контори. З такою ж заявою звернулася і її сестра [PERSON] , оскільки знали, що покійна матір заповіту не залишала. Також, і відповідачка по справі [PERSON] , звернулась до нотаріальної контори з аналогічною заявою. Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №30627140 від 31.05.2012 року, виданого П`ятою ЛДНК була заведена спадкова справа №52886446, спадкоємцем являється [PERSON] , [INFO] . Однак, при цьому їм стало відомо, що у вересні 2012 року їх старша сестра [PERSON] подала в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини, додавши заповіт матері багаторічної давності. Відповідно до заповіту, померла [PERSON] , усе належне їй майно заповіла [PERSON] . Разом з тим, про наявність даного заповіту нікому відомо не було, а тому позивач [PERSON] , ставить під сумнів його дійсність. Від відповідача [PERSON] до суду надійшли заперечення, в якій вона посилається на наступні обставини. Так, заповіт було складено у 1992 році, слід керуватися чинним на той час Цивільним кодексом УРСР 1963 року. Заповіт є особистим розпорядженням особи на випадок своєї смерті. [PERSON] заповіла належну їй частину будинку відповідачці. Крім цього , з часу складання заповіту до смерті спадкодавця минуло доволі багато часу, протягом якого заповіт міг бути змінений чи скасований. Оскільки померлої цього зроблено не було, можна вважати, що заповіт відповідав її волі. Посилання позивача, що між нею та матір`ю була усна домовленість, суперечить змісту заповіту. За таких обставин не має підстав для визнання заповіту недійним, та відповідачка являється єдиною спадкоємицею своєї матері, а тому у задоволені позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 06.10.2014 року відмовлено [PERSON] у задоволенні позовних до [PERSON] , про визнання права власності на 1/3 частину спадкового майна у будинку [ADDRESS] , належного [PERSON] , що померла [INFO] в порядку спадкування за законом; визнання ідеальних часток спадкового майна та їх розподіл між спадкоємцями першої черги за законом, за безпідставністю таких. Відмовлено [PERSON] у задоволенні позовних вимог до [PERSON] треті особи [PERSON] та п`ята Львівська державна нотаріальна контора про визнання заповіту [PERSON] , посвідченого П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою 22 червня 1992 року недійсним, у зв`язку з недоведеністю таких. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12.02.2015 року апеляційну скаргу [PERSON] та її представника - [PERSON] відхилено. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 06.10.2014 року залишено без змін. Ухвалою вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальн6их справ від 10.06.2015 року касаційну скаргу [PERSON] та її представника [PERSON] задоволено. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 06.10.2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 12.02.2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Дана цивільна справа 03.07.2015 року надійшла з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних спав та передана в провадження судді Мартьяновій С.М. Ухвалою суду від 14.07.2015 року цивільну справу прийнято до провадження судді та призначено до судового розгляду. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Позивач скористався своїм правом, передбаченим ЦПК України своє відношення до позову, просить позовні вимоги задовільнити. Відповідач та її представник в судове засідання не з`явилися, від [PERSON] в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без її участі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Третя особа П`ята львівська державна нотаріальна контора в судове засідання не з`явилась, не одноразово до суду надавала заяви про розгляд справи без її участі. Дана справа перебуває в провадженні Франківського районного суду з 02.11.2012 року і у всіх учасників справи було достатньо часу для наведення свої доводів у поданому до суду позові шляхом подачі заперечень на позов, письмових пояснень та заперечень на ці пояснення тощо. За вищенаведених обставин суд вважає можливим завершувати судовий розгляд справи за відсутності позивача та його представника на підставі наявних у справі даних та доказів. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, наявні в ній докази у їх сукупності та кожен доказ оремо, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] є рідними сестрами, померла [PERSON] , була їхньою матір`ю, даний факт не заперечується сторонами та учасниками справи. Відповідно до довідки ЛКП "Вулецьке" № 883 від 09.04.2012 року, в житловому будинку [ADDRESS] (особняк), зареєстровані та проживають: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] . Останні дві зареєстровані, проте фактично не проживають. (т. 1 а.с.19). До дня смерті в даному будинку була зареєстрована та проживала [PERSON] , що сторонами не заперечується. (т.1 а.с.73) Житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належав на праві власності матері сторін - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 07.09.1966 року та реєстраційного посвідчення від 24.09.1966 року, виданого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації. (т.1 а.с.84, 85-86) Відповідно до договору дарування від 22.06.1988 року, [PERSON] подарувала 2/10 частки житлового будинку, розміщеного на земельній ділянці 600 кв.м., який знаходиться в [ADDRESS] дочці - [PERSON] , яка право власності на зазначену частку будинку зареєструвала в установленому порядку, що підтверджується реєстраційним посвідченням від 24.06.1988 року. Цим же договором було визначено приміщення, які переходять у користування обдарованої (т.1 а.с.104-106). Рішенням апеляційного суду Львівської області від 16.01.2012 року (справа №2-80/10) між [PERSON] та [PERSON] як співвласниками будинку був проведений реальний його розподіл з виділенням кожному із співвласників конкретних приміщень, а саме співвласнику [PERSON] 1. у півпідвалі будинку приміщення: - ІУ гараж площею 19,4 кв.м; - У сходову клітку 6,2 кв.м; 2. на першому поверсі приміщення: - 1-3 частину жилої кімнати площею 9 кв.м.; - 1-4 кімнату - 14,0 кв. м. - 1-9 коридор - 4,6 кв.м. - 1-5 кухню - 10,9 кв. м. - 1-6 ванну - 3,0 кв.м. - 1-7 туалет - 1,3 кв.м. - І сходову клітку - 6,1 кв.м. 3. на другому поверсі приміщення: - всі від № 2-1 до №2-8 - ІІ сходову клітку площею 6,1 кв.м. Зобов`язано [PERSON] за власні кошти встановити стіну у приміщенні 1-3 площею 25,2 кв.м. на першому поверсі будинку, виділивши для себе цієї площі кімнату площею 9 кв.м., поновити віконний проріз та закласти дверний проріз між приміщенням У і ІУ у півпідвалі будинку. Співвласнику [PERSON] 1. у півпідвалі будинку приміщення: - І - коридор площею 8,2 кв.м. - ІІ-туалет - 1,0 кв.м - ІІІ -підвал - 13,9 кв.м - УІ - кладова - 3,8 кв.м - УІІ-підвал - 14,2 кв.м - УІІІ- підвал - 17,5 кв.м - ІХ-підвал - 12,2 кв.м - Х-коридор- 1,0 кв.м 2. на першому поверсі будинку приміщення: - 1-1 - коридор, площею 2,9 кв.м - 1-2 - коридор - 1,4 кв.м - 1-3 - частину кімнати за вирахуванням 9 кв.м. переданих [PERSON] в якій вона повинна встановити стіну для перегородження кімнати; - 1-10- кімнату - 13,0 кв.м - 1-11- кімнату - 10,9 кв.м - 1-12-ванну- 2,7 кв.м - 1-13 - вбиральню - 1,4 кв.м - 1-14 - кухню - 9,2 кв.м - 1-15 - коридор - 5,2 кв.м. (т.1 а.с.24-25) Дані фактичні обставини справи сторонами не заперечуються, крім того, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З урахуванням рішення суду про реальний розподіл будинку, обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" від 09.02.2012 року були визначені реальні частки в будинку між співвласниками відповідно до виділених кожному приміщень, зокрема, приміщення, виділені [PERSON] складають 9/25 ідеальних часток від усього будинку, а [PERSON] - 16/25 ідеальних часток. (т.1 а.с.88). Згідно із довідкою № 3/476 від 12 березня 2012 року, будинок [ADDRESS] зареєстрований на праві часткової власності: 8/10 ч. за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності посвідченого Сьомою Львівською державною нотаріальною конторою 08 вересня 1966 року в Р.№ 11998; 2/10 ч. - за [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою 22 червня 1988 року в Р. № 4331 (т.1 а.с. 89). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 29 березня 2012 року (т.1 а.с. 27, 71). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, у зв`язку з чим, П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №461/2012, копія якої, долучена до матеріалів цивільної справи. (т.1 а.с. 68-98) Матеріалами справи також встановлено, що 22.06.1992 року [PERSON] склала заповіт, яким належні їй 7/10 частин житлового будинку разом з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що знаходяться в [ADDRESS] заповіла дочці - [PERSON] , відповідачці у справі.(т.1 а.с.97). За матеріалами спадкової справи всі три спадкоємці подали письмові заяви про прийняття спадщини, [PERSON] , [PERSON] - за законом (т.1 а.с.69,70), [PERSON] подала заяви про прийняття спадщини і за законом і за заповітом (т.1 а.с 90,91) У висновку судово-почеркознавчої експертизи № 4734 від 18.02.2014 року, вказано, що ким [PERSON] чи іншою особою виконані підписи від імені [PERSON] розташовані: після слова «Підпис» на примірнику Заповіту від її імені від 22.06.1992 р., в графі «Розписка про одержання оформленого документу» в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій т.№ 3 за 1992 р. під № 5356, встановити не виявилось можливим з причин, викладених в дослідницькій частині висновку. (т.1 а.с. 190-194) В силу ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України, в тому числі, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно із частиною 1 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4 статті 41 Конституції України). Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина 1статті 319 ЦК України). Частина 1 статті 321 ЦК України зазначає, що ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні права власності. У відповідності до приписів статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України) Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом. Проте, 22.06.1992 року [PERSON] склала заповіт, яким належні їй 7/10 частин житлового будинку разом з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що знаходяться в [ADDRESS] заповіла дочці - [PERSON] . Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст.ст. 1233, 1234 ЦК України). Положеннями ст. 1235 ЦК України визначено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. (ч. 1,2 ст. 1236 ЦК України). Загальні вимоги до форми заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України згідно якої, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним (ст. 1248 ЦК України). Статтею 1254 ЦК України передбачено, що заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту і підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. На момент складання заповіту [PERSON] , а саме 22.06.1992 року - діяв Цивільний кодекс Української РСР. Згідно статті 541 Цивільного кодексу УРСР заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Як зазначено експертом у висновку судово-почеркознавчої експертизи № 4734 від 18.02.2014 року, що ким [PERSON] чи іншою особою виконані підписи від імені [PERSON] розташовані: після слова «Підпис» на примірнику Заповіту від її імені від 22.06.1992 р., в графі «Розписка про одержання оформленого документу» в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій т.№ 3 за 1992 р. під № 5356, встановити не виявилось можливим з причин, викладених в дослідницькій частині висновку. Отже, матеріали справи не містять беззаперечних доказів, або інших доказів, які б у своїй сукупності доводили те, що заповіт було підписано іншою особою, ані [PERSON] , або її волевиявлення, як заповідача не було вільним і не відповідало її волі. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу № 397/1396/19 та встановив, що технічні помилки (описки) у заповіті не впливають на його дійсність, не свідчать про порушення його форми та порядку посвідчення. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Положеннями статті 1257 ЦК України передбачений вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, який кореспондується з положеннями, що містяться у частині третій статті 203 ЦК України. Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Відповідно до ст. 48 ЦК України (в редакції 1963 року), яка діяла на час складення заповіту 22.06.1992 року, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі, ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Зі змісту зазначеної норми вбачається, що недійсна угода - це угода, яка не відповідає вимогам закону і тому не породжує тих правових наслідків, яких бажала сторона при здійсненні цієї угоди, але породжує інші права і обов`язки, яких сторона не бажала, але які прямо вказані в законі. Тобто, недійсними визнаються всі угоди, які не відповідають вимогам чинного законодавства і в яких порушена хоча б одна з умов дійсності угоди, зокрема, правомірність угоди або збіг волі і волевиявлення, відсутність вад в утворенні волі, дотримання форми угоди в тих випадках, коли її недотримання викликає недійсність угоди. Згідно зі ст. 59 ЦК України (1963 року), угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Аналізуючи спірний заповіт і його зміст на предмет відповідності вимогам законодавства, суд вважає, що він складений уповноваженою особою у письмовій формі, особисто підписаний заповідачем [PERSON] , протилежного під час судового розгляду не доведено, та зареєстрований у встановленому законом порядку. Судом не встановлено того, що заповіт складений особою, яка не мала на це права, а також того, що заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, тобто ознак нікчемності заповіту судом не виявлено. Суду не надано доказів того, що волевиявлення заповідача [PERSON] не було вільним і не відповідало її волі. Отже, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у задоволені вимоги щодо визнання заповіту недійсним слід відмовити, оскільки він складений з дотриманням норм законодавства, яке діяло на момент його складання, а матеріали справи протилежного не містять. Однак, після смерті [PERSON] залишилась частина майна на яку не було складено заповіт. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. (ч. 1 ст. 1268 ЦК України) Як зазначалось вище, [PERSON] , і [PERSON] звернулись до нотаріальної контори про прийняття спадщини за законом (т.1 а.с.69,70), та [PERSON] подала заяви про прийняття спадщини і за законом, і за заповітом (т.1 а.с 90,91) Таким чином, всі спадкоємці звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини у строки встановлені законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1245 ЦК України частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом. Отже, за договором дарування від 22.06.1988 року, [PERSON] подарувала 2/10 частки житлового будинку, розміщеного на земельній ділянці 600 кв.м., який знаходиться в [ADDRESS] , дочці - [PERSON] 7/10 частин житлового будинку разом з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що знаходяться в [ADDRESS] , [PERSON] заповіла дочці - [PERSON] , згідно заповіту від 22.06.1992 року; Таким чином, частина спадщини, що не охоплена заповітом складає 1/10 частину спірного житлового будинку. Оскільки спадкоємців троє ( [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] ), то фактично кожен має право на 1/3 частину спадкового майна. Проте, як вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] є інвалідом ІІІ групи, відповідно до пенсійного посвідчення серії [NUMBER] від 24.10.2008 року. (т.2 а.с. 33) Згідно частини 1 статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. У Постанові Верховного Суду від 1.08.2019 року по цивільній справі №510/350/16 вказано, що право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто, право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене ст.1241 ЦК України, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Відповідно до Рішенні Конституційного С уду № 1-рп/2014 від 11.02.2014, Конституційний Суд України дійшов висновку, що незалежно від змісту заповіту право на обов`язкову частку у спадщині мають повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, які в установленому законодавством порядку визнані інвалідами I, II чи III групи. Як роз`яснено у п. 19 Постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 „Про судову практику у справах про спадкування" перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. Суд не має права позбавити спадкоємця обов`язкової частки у спадщині, такий спосіб захисту прав інших спадкоємців законодавством не передбачений (Постанова Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 483/597/16-ц) Констатуючи описані норми права, суд приходить до висновку, що вказаним рішенням Конституційного суду України від 11.02.2014 року №1-рп/2014 встановлено єдиний критерій визначення повнолітнього непрацездатної особи в межах диспозиції ч. 1, ст.1241 ЦК України - це медичний критерій непрацездатності фізичної особи, при цьому така особа (особи) повинні набути статусу інваліда у встановленому законом порядку. Так, судом встановлено, що позивач є інвалідом третьої групи та має право на обов`язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту. Як зазначено вище частина спадщини, що не охоплена заповітом складає 1/10 частину спірного майна. Таким чином, для зручності підрахунку 1/10 прирівнюємо до 6/60. Оскільки, спадкоємців троє ( [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] ), то фактично кожному належить право власності на 2/60 частин спірного житлового будинку за законом. Оскільки [PERSON] є інвалідом ІІІ групи вона має право на спадкування незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом. Таким чином, розмір частки, який заповіла [PERSON] своїй доньці [PERSON] становить 7/10 частин житлового будинку разом з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що знаходяться в [ADDRESS] . Для зручності підрахунку 7/10 прирівнюємо до 42/60. 42/60 поділяємо на 3 і отримуємо по 14/60 частин, проте оскільки лише позивач має право на обов`язкову частку у майні то її частка становить 7/60. Суд не вбачає підстав для зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині, оскільки позивач проживала разом з матір`ю на одній частині будинку та вели спільне господарство. Після смерті матері - [PERSON] , саме позивач займалась її похованням, що підтверджується матеріалами справи. (т. 1, а.с. 28,29). Таким чином, частка [PERSON] складає 9/60 частин спадкового майна, яка складається з 7/60 частин обов`язкової частки та 2/60 частин спадкування за законом. Частка [PERSON] складає 37/60 частки спадкового майна, яка складається з 35/60 частки спадкування за заповітом та 2/60 частин спадкування за законом. Частка [PERSON] складає 2/60 частини спадкового майна за законом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про визнання за [PERSON] право власності на 9/60 частин (включаючи право на обов`язкову частку) житлового будинку [ADDRESS] , який належав спадкодавцю [PERSON] на праві особистої власності. Щодо визначення ідеально частки частини спірного житлового будинку та здійснення реального розподілу між спадкоємцями першої черги за законом у відповідності до часток, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 364 даного Кодексу співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1,3 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави для висновку про те, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася. Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2012 року у справі № 6-12цс13, а також у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 205/9065/15-ц (провадження № 61-21409св18), від 27 травня 2020 року у справі № 173/1607/15-ц (провадження 61-26178св18) від 11 жовтня 2021 року у справі № 607/14338/19-ц (№ 61-19073св20). Проте, суд позбавлений можливості вирішити дане питання, оскільки для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, а також сторонами не надано відповідного висновку експерта з цих питань. У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 2114/2-3819/11 (провадження № 61-1070св19) наголошено на необхідності забезпечення дійсного вирішення у дієвий спосіб спору, що виник та існує між сторонами та існування якого позбавляє їх можливості спільно використовувати єдиний об`єкт нерухомості без його поділу (виділу частки) в натурі. Тому в подібних спорах виникає доцільність проведення відповідної експертизи щодо можливості виділення частки (09 березня 2023 року Верховний Суд, який діє у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 296/1402/20, провадження № 61-9588св22 (ЄДРСРУ № 109491595). Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у статтях 12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ч. 1 ст. 80 ЦПК України, належними докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Отже, враховую вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити частково. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 160,95 грн.

Outcome: partial