Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк», у якому після зміни предмета позову у порядку ст.49 ЦПК просить, застосувати наслідки виконання нікчемного правочину до положень п. 1.5 Договору кредиту та страхування №z60.00205.005523181 від 25.07.2019 та п. 4.2. 5 Паспорту споживчого кредиту Додатку №1 до Договору кредиту та страхування №z60.00205.005523181 від 25.07.2019 в частині встановлення плати та обслуговування кредитної заборгованості; здійснити перерахунок заборгованості [PERSON] за Договором кредиту та страхування №z60.00205.005523181 від 25.07.2019 з огляду па нікчемність положень п. 1.5 Договору кредиту та страхування №z60.00205.005523181 від 25.07.2019 та п. 4.2. 5 Паспорту споживчого кредиту Додатку №1 до Договору кредиту та страхування №z60.00205.005523181 від 25.07.2019, зарахувавши кошти, сплачені на «погашення плати за обслуговування по кредитному договору», в рахунок погашення заборгованості по основному боргу та відсотках по Договору кредиту та страхування №z60.00205.005523181 від 25.07.2019. Позов мотивує тим, що 25.07.2019 між позивачем та Акціонерним товариством «Ідея Банк» було укладено Договір кредиту та страхування №z60.00205.005523181, відповідно до умов якого банк надав позивачу грошові кошти (кредит) на наступних умовах: сума кредиту 56000,00 грн., строком кредитування 36 місяців; кінцева дата повернення кредиту 25.07.2022; цільове призначення для власних потреб. Пунктом 1.5 Договору передбачено обов`язок сплати позичальником щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості, що визначені\~цим Договором\~та Договором\~комплексного банківського\~обслуговування фізичних\~осіб,\~за надання\~яких встановлена\~плата,\~відповідно до\~п.\~5\~Додатку №1\~як «Інші\~послуги Банку». При цьому, обслуговування кредитної заборгованості не є банківською послугою в розумінні Закону України «Про банки та банківську діяльність», за яку банк може отримувати будь-яку плату чи винагороду. Положення у спірному договорі, що встановлюють плату за обслуговування кредитної заборгованості позивач вважає нікчемними, оскільки такі встановлені банком з порушенням абз.3 ч.4 ст.11 ЗУ «Про споживче кредитування». Позичальник несе\~загальні витрати\~за кредитом\~у розмірі\~128212,13\~грн.,\~з яких:\~56000,00\~грн.\~-\~погашення суми\~кредиту;\~25368,21\~грн.\~-\~погашення процентів\~за користування\~кредитом;\~46843,92\~грн.\~-\~платежі за\~додаткові та\~супутні послуги\~банку,\~а саме\~«інші послуги\~банку».Таким чином, на позивача покладено обов`язок щодо сплати платежів за додаткові та супутні послуги банку у сумі, який дорівнює тілу кредиту. Такий розмір плати за послуги банку, на думку позивача, призводить до встановлення непропорційно великих витрат позичальника за обслуговування кредитної заборгованості. Посилаючись на те, що наслідком оспорюваних умов кредитного договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, просить позов задовольнити. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник Акціонерного товариства «Ідея Банк» подав до суду відзив, відповідно до якого Законом України «Про банки і банківську діяльність» передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Позичальник під час укладення договору ознайомлювався з його текстом та змістом в цілому, у тому числі, з графіком щомісячних внесків, жодних заперечень щодо уточнення чи зміни його викладу не висловив. Позивач письмово підтвердила, що отримала та ознайомилась з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, які надані виходячи із обраних позивачем умов кредитування. Відповідач стверджує, що оскаржуваний позивачем правочин на час його вчинення відповідав вимогам ст.203 Цивільного кодексу України, не суперечив вимогам Цивільного кодексу та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; вчинений особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників\~правочину було вільним і відповідало внутрішній волі сторін; вчинений у формі, встановленій законом та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені даним правочином. Просив відмовити у задоволенні позову та розгляд справи провести за відсутності представника банку. Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, з якої вбачається, що відповідач не подав до суду належних доказів про узгодження з позивачем та відповідачем істотних умов при укладенні договору. Суд, дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що 25.07.2019 між [PERSON] та Акціонерним товариством «Ідея Банк» було укладено Договір кредиту та страхування №z60.00205.005523181. Згідно з п.п. 1.2., 1.4, 1.6, 1.7 Кредитного договору, банк надав\~позичальнику кредит\~на таких\~умовах:сума кредиту 56000,00 грн., строком кредитування 36 місяців; кінцева дата повернення кредиту 25.07.2022; цільове призначення для власних потреб. Відповідно до\~п.\~1.5\~Кредитного договору,\~під час\~користування Кредитом,\~банк надає\~позичальнику послуги\~з щомісячного обслуговування\~кредитної заборгованості,\~що визначені\~цим Договором\~та Договором\~комплексного банківського\~обслуговування фізичних\~осіб (надані\~ДКБОФО),\~за надання\~яких \~встановлена плата,\~відповідно до\~п.\~5\~Додатку №1\~як «Інші\~послуги Банку». Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням на рахунки в Банку сплачується згідно діючих Тарифів Банку Тарифи є невід`ємною частиною Договору, та розміщені на веб-сайті Банку. У Додатку 1 до Кредитного договору, «Паспорт споживчого кредиту» зазначено, що плата за обслуговування кредитної заборгованості становить 2,50% щомісячно від початкової суми кредиту. Відповідно до п. 5. «Порядок повернення кредиту. Кількість та розмір платежів, періодичність внесення», усього позичальник повинен сплатити: 56000 грн. - погашення суми кредиту; 25368,21\~грн.\~-\~погашення процентів\~за користування\~кредитом:46843,92\~грн.\~-\~платежі за\~додаткові та\~супутні послуги\~банку,\~а саме\~«інші послуги\~банку». Згідно з\~п.3.2.\~Кредитного договору\~ДКБОФО,\~Тарифи та\~Паспорт споживчого\~кредиту є\~невід`ємними\~складовими кредитного\~договору. Згідно з п. 6. Кредитного договору, всі відносини між Позичальником та Банком, що не врегульовані Договором, регулюються ДКБОФО, який визначає всі істотні умови надання та користування Кредитом, додатково до тих, що вказані в Договорі, і є невід`ємною частиною Договору та чинна редакція якого розміщена на сайті Банку: www.ideabank.ua. Відповідно до п.п. 9.8.2 п.9.8 Розділу 9 «Умов споживчого кредитування без забезпечення» Публічної пропозиції AT «ІДЕЯ БАНК» про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, які знаходяться на Інтернет-сайті банку відповідача, що затверджені протоколом засідання Правління №06/12-11 від 12.06.2019 та вводяться в дію з 15.07.2019 (ДКБОФО), плата за обслуговування кредитної заборгованості, що сплачується Позичальником за користування кредитом, щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно з Графіком за Договором кредиту, включає в себе: -надання інформації по рахункам Позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення СМС- повідомлень щодо суми платежу за цим Договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; -надання інформації по рахунку Позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти Позичальника; -опрацювання запитів Позичальника, що направлені Банку Позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Пунктом 1.5 Кредитного договору позичальнику встановлено плату за надання інформації щодо кредиту без уточнення систематичності запиту такої інформації споживачем. Розмір плати за обслуговування кредиту визначений у пунктах 4.2, 5 Кредитного договору (у графіку щомісячних платежів) та змінюється залежно від погашення кредиту. Надання інших\~послуг заобслуговування кредиту, не повязаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами кредитного договору та Додатку №1 до Кредитного договору не передбачено. Окрім \~цього,\~пунктом 9.15.4\~«Умов споживчого\~кредитування без\~забезпечення» Публічної\~пропозиції AT\~«ІДЕЯ БАНК»\~кредитного договору\~визначено,\~що позичальник мас право: не частіше одного разу на місяць отримати у Банку надання безоплатної інформації про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої Банку, виписку з рахунків щодо погашення заборгованості та іншої інформації, яка повинна надаватися Позичальнику за законом. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позичкодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичкодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 ст.1050 ЦК України, передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами 2,3 ст.215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Одночасно особливості регулювання правовідносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом. Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Судом встановлено, що відповідач у кредитному договорі №z60.00205.005523181.встановив щомісячну\~плату за обслуговування кредиту Банком, що включає в себе: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення CMC-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. При цьому, відповідно до ч.ч.1,2 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умову виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до абз.3 ч.4 ст. 2 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Таким чином, має місце встановлення у спірних положеннях Кредитного договору оплатності послуг про надання інформації з приводу виконання кредитного договору, що прямо суперечить вищенаведеним нормам Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про захист прав споживачів». Факт обізнаності позивача про свій обов`язок сплачувати комісію банку в момент укладення договору не спростовує протиправність відповідних положень кредитного договору та їх невідповідності вимогам частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування" (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування". Наведене вище узгоджується із правовими висновками Верховного Суду у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19 та ВП Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19, відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) й постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі № 361/392/20 (провадження № 61-16470св20), та зазначила, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування" (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування". Суд встановив щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта, тобто застосуванню підлягає Закон України "Про споживче кредитування". Окрім цього, Суд вказав на таке. Велика Палата Верховного Суду у пунктах 71-73 постанови від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц (провадження № 14-90 цс19) дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформульовано висновки про те, що такий cпociб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Відтак, Суд визначив, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення. Таким чином, вимога про застосування наслідків виконання нікчемного правочину, у даному випадку є ефективним способом захисту порушеного права позивача. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У\~Рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року\~зазначено, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитись перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо в супереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Таким чином, за оцінкою суду, дії банку при укладанні спірного кредитного договору суперечили вимогам закону, умови п.1.5 Договору кредиту та страхування в частині встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними, відтак наявні підстави для застосування наслідків виконання нікчемного правочину до положень п.1.5 Договору кредиту та страхування, а також зобов`язання банку здійснити перерахунок заборгованості позивача за Договором кредиту та страхування. Як видно з довідки AT «Ідея Банк» про рух коштів по рахунку з 25.07.2019 по 12.11.2020 позивач сплатила 54004,17 грн. на погашення заборгованості по кредиту, з яких банком було зараховано 11 436,29 грн. - у рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту, 13613,78 грн. - в рахунок погашення заборгованості за процентами, 28951,51 грн. - як платежі за обслуговування по кредитному договору. Оскільки умови\~договору про\~встановлення плати\~за обслуговування\~по кредитному\~договору є\~нікчемними, слід зобов`язати банк зарахувати 28951,51 грн., які були сплачені позивачем на «погашення плати за обслуговування по кредитному договору» на погашення частини основного боргу. Отже, позов підлягає до задоволення. Відповідно до\~ст.141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. При поданні позову позивач судовий збір не сплачувала, оскільки звільнена від його сплати, на підставі Закону України «Про захист прав споживачів». Зважаючи на задоволення позовних вимог, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1681,60 грн. (840,80х2). Окрім цього, відповідно до ч.1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.\~ Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування\~ позивачем надано договір про надання правової допомоги №16/11-2 від 16.11.2020, копію акта прийому-передачі наданих послуг №1 від 07.07.2021 до договору . Враховуючи предмет спору, складність справи та час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, значення для сторін та виходячи із розумності роміру витрат на правничу допомог, суд визначає, що розумними є витрати у розмірі 10000 грн., а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правову допомогу в розмірі 10000,00 грн.

Outcome: partial