Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-28 00:00:00

29.06.2023 року заявниця звернулася з заявою до суду про встановлення факту смерті, в якій просить встановити факт смерті громадянки України [PERSON] , яка народилася [INFO] в с. Московський Бобрик Лебединського району Сумської області місцем смерті якої є місто Ялта Автономної Республіки Крим, Україна, а дата смерті - [INFO] . Заяву мотивує тим, що [INFO] померла її мати - [PERSON] , яка проживала в м. Ялта Автономної Республіки Крим. Після смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить садиба по [ADDRESS] . Оскільки мати заявниці померла на тимчасово окупованій території, вона позбавлений можливості отримати свідоцтво про смерть в відділі ДРАЦС, для оформлення спадкових прав, тому звернулася до суду з вказаною заявою. Заявниця в судовому засіданні ствердила вимоги повністю, пояснила, що її мати жила в м. Ялта Республіка Крим з чоловіком, там і померла. Мати була громадянкою України. Вітчим та брат повідомили їй про смерть матері. Зараз вона має намір оформити спадкове майно, однак через те, що Республіка Крим, наразі є тимчасово окупованою територією в неї відсутнє свідоцтво про смерть матері, яке необхідне для звернеення до нотаріальної контори. Заінтересована особа про день та час слухання справи повідомлена належним чином, надійшла заява від представника про розгляд справи у його відсутності, не заперечує проти заявлення вимог МоскалецьЛ.В. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає заяву обґрунтованою. Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] в с.Московський Бобрик Лебединського (нині Сумського) району Сумської області, її батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 28 вересня 1971р. (а.с. 6) та свідоцтвом про укладення шлюбу серія [NUMBER] від 06 лютого 1993р. (а.с. 7). 22 березня 1976 р. шлюб між батьками заявниці був розірваний і після розірвання шлюбу мати заявниці відновила своє дошлюбне прізвище « [PERSON] », що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію розірвання шлюбу №00031128878 від 09 червня 2021р. (а.с. 8). 28 червня 1985р. [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , який було зареєстровано Відділом РАГС Ялтинського міськвиконкому АР Крим, що підтверджується відміткою у паспорті серія [NUMBER] , виданому 20 травня 1997р. 1-м відділом Ялтинського МУ РУ МВС України в Криму на ім`я [PERSON] (а.с. 9,10). В подальшому шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. 21 жовтня 2011р. [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , який було зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ялтинського міського управління юстиції Автономною Республіки Крим, що підтверджується відміткою у паспорті серія [NUMBER] , виданому 20 травня 1997р. 1-м відділом Ялтинського МУ РУ МВС України в Криму на ім`я [PERSON] та свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 21 жовтня 2011р., виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ялтинського міського управління юстиції Автономною Республіки Крим (а.с. 12). [PERSON] за життя являлася громадянкою України, що підтверджується виданим на її ім`я паспортом серія [NUMBER] (а.с. 11). [INFO] в м. Ялта Автономної Республіки Крим померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 10 січня 2023р., виданим 99100014 Ялтинським міським відділом записів актів цивільного стану Департаменту записів актів цивільного стану міністерства юстиції Республіки Крим, запис акту про смерть №170239910001400029000 (а.с. 13). Після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] відкрилася спадщина, до складу якої ввійшла садиба, що розташована по [ADDRESS] , що належала померлій на праві приватної власності, що стверджено копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29 квітня 2003р. (а.с. 14). Згідно ст.1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. В той же час у Лебединській державній нотаріальній конторі повідомили про неможливість у видачі після сплину встановленого строку свідоцтва про право на спадщину на належне за життя померлій домогосподарство, розташоване по [ADDRESS] , оскільки відповідно до п.1.3. та п.1.5. глави 10 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012р.\~ №296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012р. за №282/20595 факт смерті фізичної особи і час відкриття спадщини нотаріус перевіряє шляхом витребовування від спадкоємця свідоцтва\~про\~смерть, виданого органом державної реєстрації актів цивільного стану або за безпосереднім доступом до реєстру актів цивільного стану. Якщо\~смерть\~громадянина була зареєстрована на території іншої держави, нотаріусу подається відповідний документ, виданий компетентними органами іноземної держави, який є дійсним на території України за умови його легалізації, якщо інше не передбачено законом, міжнародними договорами України. При цьому статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії російської федерації, особливий правовий режим на цій території, особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб регулюється нормами Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014р. №1207-VII (надалі Закону). Згідно ст.3 Закону тимчасово окупованою територією визначається в т.ч. і сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. Ст.9 Закону встановлено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Лебединським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Сумському районі Сумської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), позивачці була надана відмова у проведенні державної реєстрації смерті у зв`зку з тим, що для підтвердження факту смерті [PERSON] , яка померла [INFO] в м.Ялта Автономної Республіки Крим було надане свідоцтво про смерть серія [NUMBER] від 10 січня 2023р., виданим 99100014 Ялтинським міським відділом записів актів цивільного стану Департаменту записів актів цивільного стану міністерства юстиції Республіки Крим (запис акту про смерть №170239910001400029000). Тобто, для підтвердження факту смерті пред`явлено документи, які видано на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснють свої повноваження, позивачці було відмовлено у державній реєстрації смерті матері. Ст.ст.293, 315, 317 Цивільного процесуального кодексу України передбачена можливість встановлення юридичного факту, що має значення, в судовому порядку. Відповідно до ст.317 Цивільного процесуального кодексу України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Ч.1\~ст.17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. Згідно зі ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У 1971 році Міжнародним судом ООН були сформульовані так звані «намібійські винятки», з яких випливає, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971р. «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» (пункт 125) зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) своєю практикою, що склалась, також підтримав цей стандарт. Зокрема, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) ЄСПЛ приділив увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. Судом було констатовано, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих\~de facto\~органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). З наданого заявницею лікарського свідоцтва встановлено, що [PERSON] померла [INFO] в м.Ялта Автономної Республіки Крим, тобто на тимчасово непідконтрольній органам влади України території. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. На тимчасово непідконтрольній території України незаконно утвореним органом «Ялтинським міським відділом записів актів громадянського стану Департаменту запису актів громадянського стану Міністерства юстиції Республіки Крим», № 806453 від 10.02.2023 року було видане свідоцтво про смерть [PERSON] , дата смерті - [INFO] . Згідно зі ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їхні посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий такими органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків. Виходячи із засад справедливості та розумності, суд вважає обґрунтованим твердження заявника про неможливість отримання на території, тимчасово непідконтрольній українській владі, документів, що підтверджують факт смерті особи, за формою, встановленою чинним законодавством України, на теперішній час з об`єктивних причин. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Підрозділом 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року № 52/5 (зі змінами) передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є: лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о); фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о); лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; рішення суду про оголошення особи померлою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Відповідно до частин 1 статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Надані докази підтверджують факт смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території, до суду із заявою звернулася особа, яка відповідно до положень ч .1 ст. 317 ЦПК України має право на подання такої заяви. Також вказаний факт був стверджений свідком [PERSON] , який повідомив, що [PERSON] проживала в м. Ялта там і померла, їм зателефонували родичі і повідомили вказаний факт. За таких обставин суд проходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви та встановлення факту смерті. Згідно частини 4 статі 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved