Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-06 00:00:00

27 жовтня 2022 року представник [PERSON] адвокат Волошина О. В. звернулася до суду з указаним позовом, отриманим судом 28 жовтня 2022 року. Позов обґрунтовано тим, що 29 вересня 2001 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів громадського стану Новомосковського міського управління юстиції у Дніпропетровській області. Від шлюбу мають дитину - [PERSON] , [INFO] . Згідно з рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2012 року з [PERSON] присуджено до стягнення аліменти на користь [PERSON] на утримання дитини у розмірі 1/4 частини його заробітку. 23 травня 2015 року шлюб між сторонами розірваний рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області. На виконання рішення суду по сплаті аліментів державним виконавцем Новомосковського відділу державної виконавчої служби у Новомосковському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 07 вересня 2012 року відкрито виконавче провадження №34771079. Сума заборгованості за несплату аліментів за період з жовтня 2013 року по 01 жовтня 2022 року становить 101 819 грн, що підтверджується наданим державним виконавцем розрахунком. Позивач указує, що починаючи з 24 лютого 2022 року змінилися життєві обставини та [PERSON] вирішив, та фактично почав, проживати разом із батьком за адресою: [ADDRESS] . Дитина знаходиться на повному утриманні батька та саме позивач забезпечує достатній рівень для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку сина. 15 травня 2022 року дитина досягла п`ятнадцятирічного віку. Станом на день звернення з позовом та після досягнення чотирнадцятирічного віку [PERSON] наділений правом самостійно визначити з ким із батьків він бажає проживати. Тому свідчення дитини про обране нею самостійно місця проживання є достатньою підставою для встановлення зміни місця проживання дитини та наявності істотної обставини, що звільняє позивача від обов`язку сплачувати аліменти. Позивач, з огляду на принцип обов`язковості судових рішень, зобов`язаний виконувати рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2012 року та сплачувати в примусовому порядку аліменти на користь відповідачки, що свідчить про порушення майнових прав та інтересів позивача, оскільки на теперішній час він має право розпоряджатися аліментами, які стягуються на утриманім сина, оскільки останній перебуває вже на його утриманні. Жоден із способів, передбачених ст.ст. 192, 197 СК України не забезпечить усунення порушення прав позивача, а іншого способу, ніж припинення стягнення аліментів не передбачено законом. Вказує, що обставиною, що має істотне значення у розумінні ч. 2 ст. 197 СК України, і відповідно, є підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами, що продиктовано й необхідністю першочергово забезпечити саме інтереси дитини є проживання дитини з 24 лютого 2022 року з батьком. Згідно з наданим державним виконавцем Пєнкіним Б. розрахунком, з лютого 2022 року по 01 жовтень 2022 року позивачу нараховані аліменти у розмірі 24 108 грн. А тому, у зв`язку з тим, що дитина починаючи з 24 лютого 20222 року проживає з батьком, ця обставина має істотне значення у розумінні ч. 2 ст. 197 СК України і є підставою для звільнення від заборгованості зі сплати аліментів за цей період. Проживання дитини разом із позивачем свідчить про підставу зобов`язання відповідача здійснювати участь в утриманні дитини та забезпеченні її необхідних потреб. При цьому відповідно до ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. При ухваленні рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області під 27 лютого 2012 року відповідач мала право на отримання аліментів від [PERSON] , оскільки на той час син проживав разом з нею. Разом з тим, на теперішній час син проживає з батьком, дитина перебуває на його утриманні і вихованні. Отже, право на отримання аліментів на теперішній час належить позивачу - [PERSON] . Ураховуючи позицію позивача, працездатність відповідача, а також принцип рівності прав та обов`язків батьків щодо дітей, наявні підстави стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини її заробітку на користь позивача. Також позивачем заявлено про стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, попередній розрахунок якої становить 1 070,00 грн та по 2 500,00 грн за участь представника в судовому засіданні. Ухвалою судді від 31 жовтня 2022 року позовну заяву залишено без руху. Після усунення позивачем недоліків 07 листопада 2022 року, ухвалою судді від 09 листопада 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 02 грудня 2022 року представником позивача подано заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. 05 грудня 2022 року цивільну справу знято з розгляду у зв`язку з відсутністю постачання електричної енергії в приміщення суду. 06 грудня 2022 року відповідачем подано зустрічну позовну заяву, в якій відповідач заперечив проти первісного позову. В обґрунтування заперечень вказано, що первісна позовна заява підписана представником позивача, повноваження якого не підтверджено належним чином. Документи, подані на підтвердження повноважень представника позивача є неналежними та складеними з порушенням вимог закону. Договору про надання правничої допомоги до позову не долучено. Частина документів, долучених до позову засвідчена від імені неповноважного представника. Предметом первісної позовної заяви є звільнення від сплати аліментів та заборгованості за несплату аліментів, стягнення аліментів. Визначення місця проживання дитини у судовому порядку відбувається через звернення до суду шляхом подання окремої позовної заяви з необхідними документами позивачем, тобто тим із батьків, хто бажає, щоб з ним залишилася проживати дитина. Доказів такого звернення не надано. Саме лише висловлене дитиною бажання проживати з батьком не може бути безумовною підставою для відповідного визначення місця проживання. Представник позивач не надав суду жодного доказу щодо зміни місця проживання дитини. Доказів того, що дитина знаходиться на утриманні позивача також не надано. Вказує, що за час навчання сина у середній загальноосвітній школі вихованням дитини займалася виключно мати. Батько дитини не приділяв належної уваги вихованню сина, не допомагав у вихованні, не підтримував зв`язок з навчальним закладом, не оплачував харчування дитини та інші витрати на потреби закладу, не відвідував батьківські збори. Від часу постановлення рішення суду про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання сина до тепер сума заборгованості за несплату аліментів, за період з жовтня 2013 року по 01 жовтня 2022 року складає 101 819 гривень. Зважаючи на значну суму заборгованості від часу постановлення судового рішення про стягнення аліментів з [PERSON] , можна зробити висновок, що боржник ухилявся від сплати аліментів, приховував свої доходи. [PERSON] не погоджується та заперечує щодо попереднього (орієнтовного) розрахунку витрат на правову допомогу, які поніс позивач і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, оскільки цивільна справа 183/7157/22, провадження № 2/183/3590/22 є малозначною у силу вимог закону, представник позивача не надала суду договір про надання правової допомоги представника позивача [PERSON] . Аналогічні позовні вимоги, зазначені в первісній позовній заяві, вже розглядалися Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області (справа № 183/5161/19, № 2/183/204/22) та постановлено ухвалу від 21 жовтня 2022 року про залишення позовної заяви без розгляду. Оскільки правова позиція позивача за первісним позовом у порівнянні з позицією у попередньому суді не змінилася, то не було й об`єктивної необхідності для адвоката вивчати додаткові джерела права, законодавство, яким регулюється спір у справі тощо. Юридичні послуги, визначені, як: «інтерв`ювання», «консультація», «ознайомлення та збір документів», «складання позовної заяви», «складання процесуальних документів», «участь у судових засіданнях» не відповідають критеріям реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан відповідача і фінансовий стан позивача, борг якого за несплату аліментів протягом дев`яти років становить 101 819 гривень. Також, позивач не погоджується із вимогами позову про сплату аліментів, так і їх розміру з огляду на заборгованість позивача. При цьому, позивач працював час від часу, на обліку у центрі зайнятості не перебував, перебуваючи у трудових стосунках із суб`єктами господарської діяльності без офіційного оформлення трудових відносин, приховував свої доходи. 28 вересня 2018 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області скасував судовий наказ № 183/3090/18 та відмовив [PERSON] у видачі судового наказу про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання дитини [PERSON] (справа № 183/3090/18, № 8/183/5/18). Вказує, що на її утриманні перебуває малолітня донька - [PERSON] , [INFO] . Вимоги зустрічного позову мотивовані тим, що згідно з рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2012 року з [PERSON] стягнуті аліменти на користь [PERSON] на утримання дитини у розмірі 1/4 частини його заробітку. На виконання рішення суду по сплаті аліментів державним виконавцем Новомосковського відділу державної виконавчої служби у Новомосковському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 07 вересня 2012 року відкрито виконавче провадження № 34771079. Внаслідок невиконання відповідачем рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2012 року за ним утворилася заборгованість по виплаті аліментів на утримання сина за період з жовтня 2013 року по 01 жовтня 2022 року, яка складає 101 819 грн, що підтверджується наданим державним виконавцем Пєнкіним Б. розрахунком, який позивачем надано до первісного позову. Указаний вище розмір заборгованості зі сплати аліментів, нарахований державним виконавцем відомий та визнаний позивачем [PERSON] у первісній позовній заяві, у судовому порядку не оскаржувався. У зв`язку з наявною заборгованістю зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, з метою погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно з виконавчим листом № 0427/4629, який виданий 27 липня 2012 року, державний виконавець виніс вмотивовану постанову від 31 травня 2018 року про встановлення тимчасового обмеження боржника [PERSON] у праві керування транспортними засобами. 31 травня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про накладення арешту на все майно боржника [PERSON] у зв`язку з наявною заборгованістю зі сплати аліментів, згідно з виконавчим листом № 0427/4629, який виданий 27 липня 2012 року. 25 березня 2021 року на [PERSON] по виконавчому провадження № 34771079 з примусового виконання виконавчого листа листом № 0427/4629, який виданий 27 липня 2012 року, державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу в розмірі 21 207 грн. Зважаючи на те, що в [PERSON] виникла заборгованість зі сплати аліментів, які встановлені рішенням суду і що наявність вини [PERSON] , який зобов`язаний сплачувати аліменти за рішенням суду, але свідомо не сплачував, що призвело до виникнення такої заборгованості, є беззаперечною, то [PERSON] має право звернутись до суду про стягнення неустойки (пені) за несплату аліментів. За проведеними розрахунками, за період з жовтня 2013 року по листопад 2022 року, неустойка за несвоєчасну сплату аліментів [PERSON] на утримання сина [PERSON] становить 36 249 гривень 23 копійки, які позивач за зустрічним позовом просить стягнути з [PERSON] [PERSON] указує, що на час подання зустрічного позову вона, на час війни, тимчасово перебуває в Республіці Польща разом із своєю неповнолітньою донькою - [PERSON] , [INFO] . [PERSON] відмовився виїжджати разом з нею та проживає разом з її матір`ю, його бабусею за попередньою, довоєнною, адресою реєстрації сім`ї: [ADDRESS] . [PERSON] турбується про сім`ю, забезпечує достатній рівень для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку дітей. Вимушено перебуваючи за кордоном, намагається працювати, щоб допомогти морально та матеріально рідним: матері та сину [PERSON] . Ухвалою суду від 02 лютого 2023 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дитини до спільного розгляду з первісною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про звільнення від сплати аліментів та заборгованості за несплату аліментів, стягнення аліментів, об`єднавши їх в одне провадження під спільним номером № 183/7157/22. У зв`язку з прийняттям зустрічного позову постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі. 14 лютого 2023 року судом отримано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому представник позивача просить відмовити в задоволенні зустрічного позову, оскільки відповідачем не наданий розрахунок заборгованості по аліментах, що унеможливлює встановлення наявної заборгованості, а відтак і вирахування суми пені. Зазначений у зустрічній позовній заяві розрахунок не є доказом у справі, оскільки не містить розрахунку заборгованості та взагалі не містить сум, які нараховувались державним виконавцем за сплату аліментів, а тому є сумнівним. Дитина у періоди з 31 грудня 2016 року по 01 серпня 2019 року та з 24 лютого 2022 року і до часу подання відзиву на зустрічну позовну заяву проживала разом із батьком та знаходилась повністю на його утриманні, що звільняє батька від сплати аліментів та пені. [PERSON] просить стягнути пеню за період, починаючи з листопада 2013 року по листопад 2022 року. Для виникнення підстави для пред`явлення позову про стягнення пені необхідно довести вину з боку платника. Тобто, якщо заборгованість виникла з незалежних від останнього обставин, пеню на неї нараховувати не можна. Стороною позивача за зустрічним позовом не надано жодних доказів, які б вказували на вину відповідача за зустрічним позовом - [PERSON] за несвоєчасну сплату аліментів. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 183/5161/19 не спростовано факт проживання дитини разом з батьком у період з кіпця 2016 року по 01 серпня 2019 року. Тому, факт проживання дитини разом із батьком у період з кінця 2016 року по 01 серпня 2019 року є доведеним. Починаючи з 24 лютого 2022 року та по теперішній час дитина знову проживає разом із батьком, що підтверджується наявними матеріалами в цій справі і не оскаржується сторонами. Проживання дитини тривалий час із батьком є підставою для звільнення від сплати аліментів, заборгованості та пені по аліментах за періоди з 31 грудня 2016 року по 01 серпня 2019 року та з 24 лютого 2022 року і по час подання відзиву. Дитина з 31 грудня 2016 року по 01 серпня 2019 року та з 24 лютого 2022 року перебуває на повному утриманні батька, а позовні вимоги мотивовані необхідністю встановити справедливість і рівноправність батьків в утриманні дитини і унеможливити безпідставне збагачення [PERSON] за рахунок аліментів. Позивач за первісним позовом пред`явив вимогу про звільнення від боргу по аліментах частково, саме з періоду, починаючи з 24 лютого 2022 року, а не за весь період нарахування аліментів. Крім того, факт проживання дитини з батьком у періоди з 31 грудня 2016 року по 01 серпня 2019 року та з 24 лютого 2022 року і по теперішній час підтверджується поясненнями самої [PERSON] , яка у зустрічній позовній заяві вказала, що дитина залишилася проживати в Україні, а вона виїхала до Польщі, поясненнями свідка [PERSON] та поясненнями самої дитини, доказами, наданими позивачем. Крім того, дитина - з 01 вересня 2022 року навчається у Новомосковському фаховому кооперативному коледжі економіки та права ім. С.В. Литвиненка за спеціальністю: «підприємництво, торгівля та біржова діяльність». За навчання дитини [PERSON] сплачено 22 липня 2022 року 1 350 грн, 14 вересня 2022 року 1 350 грн, 10 грудня 2022 року 1 350 грн, 14 листопада 2022 року 1 350 грн, 15 грудня 2022 року 1 350 грн, 17 січня 2022 року 1 350 грн, що підтверджує утримання дитини саме батьком. Проживання дитини - [PERSON] разом із батьком позбавляє права на отримання аліментів [PERSON] та нарахування пені. Не погоджуючись зі стягненням аліментів на утримання дитини - [PERSON] на користь позивача за первісним позовом, [PERSON] не надала суду жодних вагомих обґрунтувань своїм запереченням. [PERSON] запевняє, що на її утриманні перебуває дочка - [PERSON] . При цьому, не надає жодних доказів на підтвердження цього. Тому, відсутні підстави для встановлення факту перебування [PERSON] на утриманні [PERSON] . Наявність інших дітей у одного з батьків, який має сплачувати аліменти, може бути підставою лише для визначення розміру аліментів, а не уникнення від сплати аліментів. Підготовче засідання 20 лютого 2023 року відкладено через неявку відповідача. Ухвалою суду від 23 травня 2023 року відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про зупинення провадження у справі. У підготовчому засіданні 23 травня 2023 року ухвалою суду відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про продовження процесуального строку для подання відповіді на відзив через ненадання відповіді на відзив. Ухвалами суду задоволені заяви представника позивача про допит неповнолітнього [PERSON] від 02 грудня 2022 року, свідка [PERSON] від 20 лютого 2023 року, [PERSON] , як свідка. Долучено докази, подані позивачем, відмовлено у задоволенні клопотання позивача про оголошення перерви в підготовчому засіданні та залишено за стороною позивача право подати заяву про допит позивача, як свідка, доказів проживання дитини. Ухвалою суду постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті, встановлено порядок та обсяг дослідження доказів. Судове засідання 05 квітня 2023 року відкладено через першу неявку сторін, відсутність можливості встановлення відеоконференцзв`язку з представником позивача. У судовому засіданні 30 червня 2023 року долучено докази у справу, надані представником позивача в порядку ст. 222 ЦПК України, задоволено клопотання про допит в якості свідка позивача за його згодою, допитано в якості свідка позивача, [PERSON] , неповнолітнього [PERSON] . Оголошено перерву в зв`язку з розглядом іншої справи. Представник позивача у судовому засіданні 30 червня 2023 року позов підтримала та просила його задовольнити з підстав, вказаних в ньому, просила відмовити в задоволенні зустрічного позову через його необґрунтованість, вказаних у відзиві на зустрічний позов. Зазначила, що надані докази підтверджують аргументи первісного позову та спростовують доводи зустрічного. Надані відповідачем чеки на придбання одягу не стосуються питання щодо сплати аліментів. Позивач у судовому засіданні підтримав позицію представника. У судове засідання 07 липня 2023 року позивач та його представник не з`явилися. Представник позивача 06 липня 2023 року надала заяву про розгляд справи у відсутність її та позивача. У заяві вимоги позову підтримала та просила задовольнити. В задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Подала заяву про стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з професійною правничою допомогою, згідно з якою просила стягнути з відповідача 33 100,00 грн. У підготовчі та судові засідання відповідач не з`явилася, надавши 05 квітня 2023 року заяву про розгляд справи у свою відсутність. Згідно з заявою, також, просила відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний /а.с.108-110/. Від третьої особи за зустрічним позовом пояснень не надходило, представник в судове засідання не з`явився, підстав неявки не повідомив, пояснень не надавав. Про дату, час та місце судового розгляду справи третя особа повідомлена належним чином. Враховуючи заяву представника позивача, повторну неявку відповідача в судове засідання, подання нею зустрічного позову та заяви про розгляд справи у її відсутність, повторну неявку представника третьої особи, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, вислухавши вступне слово та пояснення позивача, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх наявними у матеріалах справи письмовими доказами, надавши їм оцінку, приходить до наступного. Відповідно до частин 4, 5 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Так, відповідно до обставин, установлених рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2012 року у справі № 0427/4629/12, згідно зі свідоцтвом про шлюб [PERSON] та [PERSON] знаходилися в зареєстрованому шлюбі з 29 вересня 2001 року, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Судом установлено, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні, відповідач мешкає окремо, матеріальної допомоги не надає. Позивачка надала суду довідку № 134 від 27 грудня 2011 року, згідно з якою неповнолітній [PERSON] знаходиться під наглядом КЗ ЦМЛ м. Новомосковська з діагнозом «Хронічний гастрит», супутні захворювання: Дискіназія жовчного міхура, часті простудні захворювання. Даних про матеріальний стан платника аліментів, матеріальний стан одержувача аліментів, інших обставин, що враховуються при визначенні судом розміру аліментів, суду не надано. Вказаним рішенням ухвалено, окрім іншого стягувати з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення ним повноліття, починаючи з 01 червня 2012 року. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2015 року розірвано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 29 вересня 2001 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Новомосковського міського управління юстиції Дніпропетровської області за актовим записом № 327. Судовим наказом судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2018 року у справі № 183/3090/18 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] у розмір 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з 30 травня 2018 року і до досягнення сином повноліття. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2018 року заяву [PERSON] про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу, виданого Новомосковським міськрайонним судом 23 червня 2018 року по справі № 183/3090/18 задоволено. Скасовано судовий наказ № 183/3090/18, яким з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] стягнуті аліменти у розмірі частини від заробітку (доходу) щомісяця. Відмовлено [PERSON] у видачі судового наказу про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] . Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2022 року у справі № 183/5161/19 позов [PERSON] до [PERSON] про звільнення від сплати аліментів на утримання дитини за певний період, стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, зменшення розміру аліментів на утримання дитини задоволено частково. Зменшено розмір аліментів, які стягуються на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2012 року у справі за № 0427/4629/12 з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] з 1/4 частини заробітку (доходів) до 1/6 частини заробітку (доходів) щомісячно, з усіх видів заробітку (доходів) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття. В задоволенні іншої частини позовних вимог [PERSON] відмовлено. З рішення суду вбачається, що підставами позову було те, що з кінця 2016 року по 01 серпня 2019 року син проживав разом з [PERSON] . Рішенням суду встановлено, що сторонами не заперечувалося, що після розірвання шлюбу, за їх взаємною згодою, місце проживання дитини було визначено з матір`ю - [PERSON] . [PERSON] не звертався до органів опіки та піклування з питанням визначення місця проживання дитини - [PERSON] разом з батьком. Само по собі перебування дитини за місцем проживання платника аліментів не звільняє останнього від обов`язку сплачувати аліменти на утримання дитини, стягнуті у відповідності до рішення суду, оскільки платник аліментів, як батько, має право на підтримання з дитиною регулярних особистих стосунків і прямих контактів, він має право участь у вихованні дитини, має право спілкуватися з нею, у тому числі за місцем свого проживання. Рішення мотивоване тим, що позивачем не надано доказів наявності обставин, які мають істотне значення, які є підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами, у зв`язку з чим, у задоволенні позовних вимог в частині звільнення від сплати заборгованості за аліментами за період з січня 2017 року по липень 2019 року належить відмовити. Позивачем не надано доказів того, що [PERSON] використовує суми аліментів на власні потреби, а не на потреби дитини, позивачем не надано доказів звернення до відповідного органу опіки та піклування з питанням здійснення контролю за цільовим витрачанням аліментів. Обставини, встановлені судовими рішеннями також підтверджуються наданими позивачем та відповідачем копіями свідоцтва про народження [PERSON] /а.с.14/, виконавчим листом Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2012 року /а.с.52/. Також, з наданої в засвідченій копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 05 серпня 2015 року судом установлено, що [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася дитина [PERSON] /а.с.65/. 31 травня 2018 року в межах виконавчого провадження № 34771079 винесено постанову про накладення арешту на все майно боржника [PERSON] у зв`язку з наявною заборгованістю зі сплати аліментів, згідно з виконавчим листом № 0427/4629, який виданий 27 липня 2012 року та встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортним засобом /а.с.53, 54/. 25 березня 2021 року на боржника [PERSON] по виконавчому провадження № 34771079 з примусового виконання виконавчого листа № 0427/4629, винесено постанову про накладення штрафних санкцій на боржника в розмірі 21207 грн /а.с.55/. Згідно з копією акту, складеного 29 травня 2020 року головою ОСББ [PERSON] , мешканці квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та її діти [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та дійсно проживають за адресою: [ADDRESS] /а.с.56/. З характеристики, складеної головою ОСББ [PERSON] 12 липня 2018 року вбачається, що відповідач піклується дітьми та забезпечує їх /а.с.57/. Згідно з копією акту, складеного 19 квітня 2022 року головою квартального комітету № 10 [PERSON] в присутності мешканців будинку [ADDRESS] , [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з 24 лютого 2022 року по 19 квітня 2022 року мешкає за адресою [ADDRESS] разом з батьком [PERSON] /а.с.15/. З засвідченої копії довідки № 576 від 04 листопада 2022 року, виданої Виконавчим комітетом Новомосковської міської ради уповноваженому власнику [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] /а.с. 50/. При цьому, данні щодо реєстрації позивача та відповідача за адресою: [ADDRESS] підтверджуються також і наданими в засвідчених копіях паспортами громадян України позивача та відповідача /а.с.9, 49/. З наданих позивачем копій дублікатів платіжних інструкцій /а.с.86, 87,88, 89, 90, 91/, договору про надання платної освітньої послуги /а.с.92-93/ вбачається, що з 01 вересня 2022 року [PERSON] навчається у Новомосковському фаховому кооперативному коледжі економіки та права ім. С.В. Литвиненка за спеціальністю: «підприємництво, торгівля та біржова діяльність». [PERSON] сплачено на користь НККЕП ім. С. В. Литвиненка: 22 липня 2022 року 1 350 грн, 14 вересня 2022 року 1 350 грн, 10 грудня 2022 року 1 350 грн, 14 листопада 2022 року -1 350 грн, 15 грудня 2022 року -1 350 грн, 17 січня 2022 року 1 350 грн з цільовим призначенням: за навчання студента [PERSON] . Допитаний в якості свідка [PERSON] показав, що з 2016 по 2019 роки [PERSON] проживав із ним. Речі дитини знаходилися у нього вдома за місцем проживання. Він возив дитину до школи. Також, дитина проживала у нього під час канікул після 2019 року. З 24 лютого 2022 року [PERSON] отримав пропозицію від матері виїхати разом з нею за кордон у безпечне місце. На вказану пропозицію дитина не погодилася, залишившись проживати із ним. Свідок [PERSON] показала, що є дружиною [PERSON] та живе разом із ним з 2012 року. [PERSON] з 2016 по серпень 2019 року постійно проживав із ними за адресою: [ADDRESS] . Потім пішов до матері, однак проводив з ними разом вихідні та святкові дні, канікули. З початком війни [PERSON] почав знову проживати з ними. Допитаний, як свідок [PERSON] , [INFO] , показав, що з народження до 2016 року проживав із матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Їздив на вихідні та канікули до батька за адресою: [ADDRESS] . В 2016 році за власним вибором проживав із батьком до серпня 2019 року. Потім повернувся жити з матір`ю. 24 лютого 2022 року, в день початку війни він пішов до батька та залишився у нього. 27 лютого 2023 року мати повідомила йому, що збирається їхати до республіки Польща, щоб бути в безпеці, та бажає забрати його з собою. Однак, він відмовився їхати, вказавши, що залишиться із батьком в Україні. Показав, що батько придбаває йому їжу, одяг, дає кишенькові гроші. Мати присилає йому поштою сувеніри, одяг, снеки. За ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Так, суд вважає такими, що визнані учасниками справи ті обставини, що з лютого 2022 року [PERSON] знаходиться за межами України в республіці Польща. Крім того позивач к позові вказує про наявність заборгованості зі сплати аліментів в межах виконавчого провадження № 34771079 в розмірі 101 819,00 грн з жовтня 2013 року по 01 жовтня 2022 року. Відповідач в зустрічному позові визнає наявність заборгованості у вказаному розмірі. Судом досліджено надані відповідачем фотокартки одягу та взуття, довідкових документів до одягу, скріншоти електронних квитанцій про придбання, скріншоти переказів, фотокартки чеків, переказів грошових коштів [PERSON] /а.с.58-64/, які у сукупності з показами [PERSON] указуються на придбання одягу для дитини в період з 24 лютого 2022 року. Судом також досліджено надані позивачем: акт голови квартального комітету № 9 м. Новомосковська, складений в присутності свідків від 01 серпня 2019 року /а.с.132/, акт № 1437 від 10 липня 2019 року /а.с.133-134/, з яких убачається знаходження дитини [PERSON] за місцем проживання позивача, водночас, до даних актів, з урахуванням висновків, викладених в рішенні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2022 року суд відноситься критично. Також судом досліджено наданий позивачем в засвідченій копії розрахунок заборгованості за аліментами /а.с.12-14/. Водночас, даний доказ є недопустимим, оскільки не містить дати складання, загального розміру заборгованості, підпису, прізвища та імені державного виконавця або іншої особи, якою складено розрахунок, підстав його отримання, номеру виконавчого провадження. Вирішуючи позов у частині первісного позову щодо звільнення від сплати аліментів та заборгованості зі сплати аліментів з 24 лютого 2022 року суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як установлено судом, з позивача, на користь відповідача стягуються аліменти на утримання дитини. Зазначене рішення набрало законної сили та виконується позивачем в примусовому порядку. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Відповідно до ст. 273 СК України якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно до п. 17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. З аналізу статей убачається, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад мати дитини, не витрачає отримувані нею аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Відтак, з урахуванням предмета даного спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час звернення до суду з позовом і розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. При вирішенні цього спору суд також ураховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. У частині першій статті 10 СК України зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). Відповідно ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів. Як установлено\~дитина \~ [PERSON] ,\~ [INFO] \~проживає з\~батьком \~ [PERSON] ,\~позивачем у\~справі,\~за адресою:\~ [ADDRESS] \~та повністю\~знаходиться на\~його утриманні,\~тобто змінились\~обставини,\~що впливають\~на обставини,\~установлені судом\~у справі\~№ 0427/4629/12\~щодо стягнення\~аліментів на\~користь відповідача.\~Ураховуючи загальні\~принципи регулювання\~сімейних відносин,\~способи захисту\~сімейних прав,\~суд вважає\~за необхідне\~захистити порушене\~право позивача\~шляхом припинення\~примусового стягнення\~на користь\~відповідача аліментів\~на утримання\~дитини,\~яке було\~визначено судовим\~рішенняму справі № 0427/4629/12 з дати фактичної зміни місця проживання дитини, а саме з 24 лютого 2022 року і позов в цій частині підлягає задоволенню Визначаючи саме цю дату суд виходить зі показів самої дитини, яка у судовому засідання показала вказану обставину. При цьому, посилання відповідача у зустрічному позові, що дитина фактично мешкає з її матір`ю не підтверджено належними доказами. Надана відповідачем копія довідки від 04 листопада 2022 року вказує на зареєстроване місця проживання, однак не на фактичне проживання дитини. Посилання на те, що позивачем не доведено місця проживання через не звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, чи до органів опіки та піклування суд не приймає до уваги з огляду на положення ч. 3 ст. 160 СК України, згідно з яким, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За таких обставин, саме покази дитини та її думка щодо місця проживання є основним доказом, який підлягає врахуванню судом. При цьому суд ураховує, що дитина безпосередньо повідомила у судовому засіданні про своє місце проживання. Підтвердила надані нею покази після видалення позивача, як зацікавленої особи, для допиту неповнолітнього свідка, у судовому засіданні. Жодного тиску, іншого впливу на свідка з боку батька у судовому засіданні під час дачі показань та до них не встановлено. Отже, суд ураховує надані [PERSON] показання, як належні та допустимі. Оцінюючи дані показання суд виходить із підтвердження їх показаннями позивача, [PERSON] та актом від 19 квітня 2022 року. Оскільки під час надання показань у судовому засіданні [PERSON] показав, що 24 лютого 2023 року після початку війни він вирішив жити з батьком, відмовився їхати з матір`ю до республіки Польща, батько його утримує, сторонами визнано тимчасовий виїзд відповідача з 27 лютого 2023 року за межі України, доводи відповідача про те, що нею вирішено питання догляду за дитиною своєю матір`ю та дозволено здійснювати такий догляд за попереднім місцем її проживання, внаслідок чого дитина проживає з нею, суд вважає неналежними. Припинення аліментів здійснюється за загальними принципами стягнення аліментів, ураховуючи, що аліменти є поточними місячними платежами для поточного забезпечення потреб дитини, а також з метою необґрунтованого перерахування відповідачу аліментів за той період, коли дитина з нею не проживала і знаходилась у платника аліментів. Оскільки позивач у позовній заяві мотивував вимоги про звільнення від сплати аліментів посиланням на необхідність припинення їх стягнення, суд вважає, що таке звільнення відбудеться фактично шляхом припинення їх стягнення та саме цей спосіб є належним, виходячи зі змісту позовних вимог та їх обґрунтування. Вирішуючи вимоги позивача про звільнення його від сплати заборгованості по аліментам, суд виходить з положень ч. 2 ст. 197 СК України, згідно з якими за позовом платника аліментів, суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Тобто, у розумінні цих положень закону, підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами - можуть бути лише ті істотні обставини, які вплинули та пов`язані із самим фактом виникнення такої заборгованості. Інших підстав для звільнення від сплати заборгованості за аліментами діюче законодавство не передбачає. Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Обставинами, що мають істотне значення можуть бути визнані судом такі обставини, які вказують на те, що платник аліментів фактично виконав свій обов`язок по утриманню дитини, але зробив це у інший спосіб, ніж визначений у рішенні суду, однак співмірною вартістю, яка не була зарахована під час примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів. Проживання дитини разом з батьком, з якого стягнуто аліменти, утримання батьком своєї дитини, її виховання, добровільне виконання батьківських обов`язків і несплату аліментів внаслідок утримання дитини суд вважає суттєвою обставиною, яка є підставою для звільнення від заборгованості зі сплати аліментів позивача. Оскільки, син проживає з батьком та перебуває на його утриманні з 24 лютого 2023 року, то звільнення позивача від заборгованості за аліментами саме з цієї дати відповідатиме інтересам дитини. Ураховуючи вище викладене, позовні вимоги позивача про звільнення від сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини підлягають задоволенню шляхом припинення стягнення аліментів, а позовні вимоги про звільнення від сплати заборгованості за аліментами є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. Вирішуючи позов про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, суд виходить з такого. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частинами 1, 2 статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч. 1 ст. 183 СК України). Суд ураховує, що відповідача звільнено від сплати аліментів на утримання сина з 24 лютого 2022 року, судом установлено, що саме з цієї дати дитина проживає з позивачем. Відтак, саме з цієї дати позивач набув права на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів після фактичного припинення проживання дитини з матір`ю. У підпункті 1 пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно із частиною четвертою статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. У постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 520/21069/18, Верховний Суд наголосив на тому, що відповідно до положень статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини», яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. При визначенні розміру аліментів суд ураховує те, що на утриманні позивача перебуває інша малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] . Таким чином, ураховуючи всі вищевикладені обставини, а також рівний обов`язок батьків щодо утримання дітей, те що відповідач є працездатною, не надала доказів, які свідчать про негативний стан її здоров`я чи майновий стан, позивачем не надано доказів на підтвердження інших обставин, які б впливали на визначення розміру аліментів, суд вважає можливим стягнути аліменти у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму, щомісячно, починаючи з 24 лютого 2022 року і до досягнення дитиною повноліття. Посилання позивача на відсутність належних доказів про перебування іншої дитини на утриманні відповідача суд не приймає до уваги з огляду на надане в засвідченій копії свідоцтво про народження [PERSON] . Крім того, суд роз`яснює сторонам, що відповідно до ч. 1 ст. 192 Сімейного Кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. За таких обставин первісний позов підлягає задоволенню частково. Вирішуючи вимоги зустрічного позову суд виходить з такого. Згідно з частиною 1 статті 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо. Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною. Законодавець установив розмір пені 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені. Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто формула така: заборгованість за місяць, помножена на кількість днів заборгованості, помножена на 1 %. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем. У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання. У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені 1%. Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості. У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1%. Відповідний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року за результатами розгляду справи № 333/6020/16-ц. Відтак, оскільки позивачем та відповідачем визнано наявність заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 34771079, наявні підстави для стягнення з позивача пені в порядку ч. 1 ст. 196 СК України. При цьому, як установлено судом, з 24 лютого 2022 року дитина проживає з позивачем за первісним позовом, тому наявні підстави для припинення стягнення аліментів з 24 лютого 2022 року та звільнення позивача від заборгованості з цієї дати і підстави для нарахування неустойки з цієї дати немає. Водночас, відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, ч. 2 ст. 77 ЦПК України). За ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обов`язок доказування покладається сторону, яка заявляє про певну обставину (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За ч. 1, 2, 4, 5 Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Так, при визначенні розміру неустойки, можливості визначення суми, що підлягає стягненню, суд ураховує те, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження щомісячної заборгованості відповідача по кожному з платежів, які прострочені, дати сплати частин заборгованості у спірний період у випадку їх сплати та зарахування таких сум щодо кожного з періодів заборгованості, кількості прострочених днів зі сплати аліментів, розміру нарахованої заборгованості з лютого 2022. Вказане позбавляє суд можливості перевірити наведений відповідачем у зустрічній позовній заяві розрахунок, визначитися з дійсним розміром заборгованості зі сплати аліментів, а визначення такої заборгованості на підставі лише факту визнання її наявності буде містити характер припущення. При цьому, здійснюючи розрахунок пені, суд ураховує положення ч. 1 ст. 196 СК України в тій частині, що розмір пені обмежений розміром заборгованості, на який нараховується пеня, яка підлягає застосуванню в силу ст. 5 Цивільного Кодексу України, оскільки вказана норма пом`якшує цивільну відповідальність боржника за несвоєчасну сплату аліментів, в той час, як доказів розміру загальної суми заборгованості суду також не надано. При цьому, подання відповідачем заяви про розгляд справи у її відсутність, позиція позивача та їй представника щодо неналежного розрахунку, позбавляє суд можливості виконати обов`язок роз`яснення відповідачу процесуальних прав та обов`язків, зокрема і щодо доказування, в той час, як самостійне витребування відповідних доказів судом призведе до порушення принципу об`єктивності та безсторонності. Посилання відповідача на те, що самим позивачем надано вказаний розрахунок заборгованості судом не приймається до уваги, з огляду на неналежність такого доказу. За таких обставин, суд позбавлений можливості встановити дійсний розмір заборгованості позивача перед відповідачем, його особливості формування, що позбавляє також можливості перевірити розмір неустойки, заявлений до стягнення, самостійного вирахування такого розміру та вважає, що у задоволенні зустрічного позву слід відмовити через його необґрунтованість. Вирішуючи питання щодо належності позову, поданого представником суд виходить з того, що нормами частини першої статті 58 ЦПК України визначено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 60 ЦПК України). Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (ч. 4 ст. 62 ЦПК України). За ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру», документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера. Як указано в постанові ВП ВС від 01 липня 2020 року у справі № 320/5420/18, закон № 5076-VI не містить вказівки на класифікаційну ознаку документів, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, зокрема, за стадіями їх створення, а саме: оригінал або копію, тому можна зробити висновок, що повноваження адвоката як представника сторони можуть бути підтверджені як оригіналом ордера або довіреністю (оригіналом) цієї сторони, що посвідчує такі повноваження, або їх копією, засвідченою у визначеному законом порядку, зокрема, особою, яка має повноваження на засвідчення копії. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 20 Закону № 5076-VI адвокат має право, зокрема, посвідчувати копії документів у справах, які він веде, крім випадків, якщо законом установлено інший обов`язковий спосіб посвідчення копій документів. У рішенні Національної асоціації адвокатів України від 4 серпня 2017 року № 162 вказано на те, що відмітка про посвідчення копії ордера на надання правової допомоги має складатися зі слів «Згідно з оригіналом», особистого підпису адвоката (або керівника адвокатського об`єднання/адвокатського бюро, у випадку якщо ордер видається адвокатським об`єднанням/адвокатським бюро), який засвідчує копію, його ініціалів та прізвища, а також дати засвідчення копії. Таким чином, з огляду на те, що представник позивача веде судову справу від його імені, вона як адвокат має право посвідчувати копії документів у справах, зокрема і копії ордера, який є належним документом, що підтверджує повноваження на представництво особи, зокрема, на вчинення такої процесуальної дії, як подання та підписання позовної заяви від імені позивача. Не відповідає правильному застосуванню норм процесуального права й висновок апеляційного суду про обов`язковість надання для підтвердження повноважень адвоката як представника одночасно з ордером договору про надання правової допомоги, адже ордер, який видано відповідно до Закону № 5076-VI, є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката. Надання договору про правничу допомогу, його копії або витягу разом із ордером чинна на час подання апеляційної скарги редакція КАС не вимагала. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 9901/736/18 (провадження № 11-989заі18), у якій судом також вказано на те, що виходячи зі змісту частин першої, третьої статті 26 Закону № 5076-VI ордер може бути оформлений адвокатом (адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням) лише на підставі вже укладеного договору. Крім того, адвокат несе кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення суду про повноваження представляти іншу особу в суді, а так само умисне невнесення адвокатом до ордера відомостей щодо обмежень повноважень, установлених договором про надання правничої допомоги (стаття 4001 Кримінального кодексу України). Як зазначено вище, норми ЦПК України також не вимагають обов`язкового долучення Договору про надання правової допомоги до ордеру, відтак суд не приймає до уваги посилання відповідача на неналежні повноваження представника через те, що останнім долучено до позову оригінал електронного ордеру, який містить печатку адвоката, на представництво інтересів [PERSON] . Також, з відомостей сайту: https://erau.unba.org.ua/ адвокат Волошина О. В. має № Свідоцтва: 2914; Дата видачі свідоцтва: 8/4/2015; Видано: Рада адвокатів Дніпропетровської області. Згідно зі ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам. Оскільки позивачем при зверненні з позовом сплачено судовий збір у розмірі 1 984,80 грн, вказаний судовий збір, ураховуючи задоволення позову в цій частині, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи відмову в задоволенні зустрічного позову, звільнення відповідача від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів, судовий збір покладається на рахунок держави. Крім того, представник позивача у позовній заяві зазначила, що докази щодо судових витрат, в тому числі витрати на правову допомогу, будуть надані в порядку ст. 246 КПК України, оскільки з поважних причин вони відсутні, 06 липня 2023 року надала заяву про стягнення витрат на правову допомогу, в якій вказав, що інші докази на підтвердження всіх витрат будуть надані вчасно до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення. Тобто просить вирішити на підставі ст. 141 ЦПК України питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення рішення по суті заявленого позову. Статтею 246 ЦПК України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відтак, суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання розподілу судових витрат за клопотанням представника позивача - адвоката Волошиної О. В. На підставі викладеного,

Outcome: partial