Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-13 00:00:00

10 березня 2023 року позивач звернувся до Котовського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. 05.04.2023 року зазначена справа надійшла з Котовського міськрайонного суду Одеської області до Красноокнянського районного суду Одеської області за підсудністю. Ухвалами суду від 10.04.2023 року та від 25.04.2023 року позовна заява була залишена без руху. 03 травня 2023 року до суду надійшла виправлена позовна заява. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 17 серпня 2013 року між ним та відповідачем укладено шлюб. До реєстрації шлюбу з позивачем, відповідач народила двох дітей: [PERSON] , 2007 року народження, та [PERSON] , 2008 року народження. Як вказує позивач, після реєстрації шлюбу з [PERSON] , у 2019 році, він разом з нею подали спільну заяву до органу реєстрації актів цивільного стану, щоб батьком дітей був записаний він, в результаті позивач був вказаний батьком дітей і дітям присвоєно його прізвище та по батькові. Наразі діти зареєстровані та проживають разом з відповідачем у с.Степанівка Подільського району Одеської області. Як зазначає позивач, шлюб з відповідачем існує лише формально, оскільки з листопада 2020 року стосунки між ним та відповідачем, як між подружжям, фактично припинено. Позивач вважає, що їх подальше спільне подружнє життя неможливе, тому просив шлюб з відповідачем розірвати, не надаючи їм строку для примирення. Крім того, просив стягнути з відповідача на його користь судові витрати у виді судового збору, який був сплачений ним при поданні позову до суду. Після перевірки зареєстрованого місця проживання відповідача, ухвалою від 30.05.2023 року позовна заява була прийнята судом до розгляду та відкрито провадження по справі. Позивач у судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та підтримав свої позовні вимоги /а.с.69/. Тому справа розглянута у відсутність позивача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Відповідач у судове засідання не з`явилась, однак також подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги позивача визнала повністю та просила після розірвання шлюбу повернути їй дошлюбне прізвище /а.с.66, 67/. Тому справа розглянута у відсутність відповідача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 17 серпня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби по Красноокнянському району Котовського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 37 /а.с.9/. Сторони мають неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , 2007 року народження, та доньку [PERSON] , 2008 року народження /а.с.10-12, 13-15/. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред`явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що протягом тривалого часу сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, спільно не проживають. На думку позивача, примирення та збереження сім`ї неможливе. Тому суд дійшов висновку, що збереження сім`ї суперечить інтересам позивача та, згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати. Відповідач у своїй заяві про розгляд справи у її відсутність просила після розірвання шлюбу повернути їй дошлюбне прізвище /а.с.66/. Відповідно до ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Таким чином, враховуючи, що відповідач при укладенні шлюбу змінила дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », відповідачу після розірвання шлюбу слід відновити її дошлюбне прізвище « [PERSON] » /а.с.9/. При цьому, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Позивач при подачі позову сплатив судовий збір в сумі 1073,60 грн. через Вінницьке відділення №31 АТ КБ «Приватбанк» за квитанцією №0.0.2888370548.1 від 06.03.2023 року та просив стягнути сплачений судовий збір з відповідача /а.с.1, 4, 46/. Разом з тим, ч.1 ст.142 ЦПК України встановлено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення по справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, оскільки відповідач визнала позов до початку розгляду справи по суті, то позивачу з державного бюджету слід повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 536,80 грн. (50% від 1073,60 грн., сплаченого позивачем при поданні позову через Вінницьке відділення №31 АТ КБ «Приватбанк» за квитанцією №0.0.2888370548.1 від 06.03.2023 року), а іншу частину судового збору у сумі 536,80 грн., відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved