Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-02 00:00:00

22 лютого 2022 року [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] про припинення права власності та визнання права власності на майно. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 25 листопада 2000 року сторони перебували у шлюбі, зареєстрований в РФ. 22.09.2011 року за бажанням та від імені [PERSON] і [PERSON] укладено договір про пайову участь в будівництві обєкта нерухомого майна. Грошові кошти за цим договором, сплачувались ним і були його особистими коштами. Право власності зареєстровано за [PERSON] , хоча акти приймання-передачі від 12.02.2013 року підписував він, а [PERSON] жодного відношення до цього не мала. Проте, права власності на нерухоме майно отримано шляхом введення його в оману спільними діями дружини та її матері. При цьому, [PERSON] не займалась підприємницькою діяльність, коштів вказаних в договорі не мала і не могла мати, а всі кошти були сплачені ним особисто. Посилаючись на вказане, позивач просив суд: Припинити право власності [PERSON] на квартиру, яка розташована за адресою [ADDRESS] , загальної площі 59,9 м2, житлової площі 37,8 м2 та на квартиру, яка розташована за адресою [ADDRESS] , загальної площі 54,1 м2, житлової площі 26,5 м2. Визнати за [PERSON] : - право власності на квартиру, яка розташована за адресою [ADDRESS] , загальної площі 59,9 м2, житлової площі 37,8 м2; - право власності на квартиру, яка розташована за адресою [ADDRESS] , загальної площі 54,1 м2, житлової площі 26,5 м2. За результатами автоматизованого розподілу справа передана для розгляду судді Приморського районного суду міста Одеси Косіциній В.В. Ухвалою від 04 травня 2022 року\~справу прийнято до провадження, та відкрито провадження, встановлено загальний порядок розгляду справи та призначено проведення\~підготовчого судового\~засідання. Ухвалою суду від 11 травня 2022 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 59,9 кв.м. житловою площею 37,8 кв.м. та на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 54,1 кв.м. житловою площею 26,5 кв.м. 23 травня 2022 року на електронну адресу суду від представника [PERSON] адвоката Фомічова І.О. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив застосувати строк позовної давності до вимог та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки вони є повністю необгрнутованими та не доведеними, з підстав викладених у відзиві. 31 серпня 2022 року до суду представником [PERSON] адвокатом Племениченко Г.В. надано письмові пояснення (відповідно до ст. 43, ст. 49 ЦПК України), в яких вказав, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. 01 грудня 2022 року на електронну адресу суду від представника позивача [PERSON] адвоката Якових Є.В. надійшла заява про зміну підстав позову, в якій просив суд: Визнати договір про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна № 12/307-3 від 2.09.2011 року укладений між ТОВ «ДІАНА-ПЛЮС» та [PERSON] , недійсним в частині преамбули договору. Визнати договір про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна № 12/308-3 від 2.09.2011 року укладений між ТОВ «ДІАНА-ПЛЮС» та [PERSON] , недійсним в частині преамбули договору. Перевести на [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) права та обов`язки пайовика квартири за адресою: [ADDRESS] , та квартири за адресою: [ADDRESS] , за договорами про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна № 12/307-3 від 22.09.2011 року та №12/308-3 від 22.09.2011 року. Визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 12.04.2013 року, індексний номер 2359899, на квартиру за адресою [ADDRESS] , видане Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції в Одеській області на ім`я [PERSON] . Визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 12.04.2013 року, індексний номер 2361837, на квартиру за адресою [ADDRESS] , видане Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції в Одеській області на ім`я [PERSON] . Визнати право власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ). Визнати право власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ). В обґрунтування заяви вказав, що [PERSON] є особою, яка за рахунок власних коштів, без передачі таких грошових коштів на будь-якій правовій підставі у власність [PERSON] , здійснила розрахунок за договором купівлі-продажу майнових прав щодо спірних квартир. Саме позивач є реальним покупцем вказаних квартир, а [PERSON] , яка зазначена у договорі купівлі-продажу майнових прав як «покупець» є фіктивним покупцем, порушене право власності позивача підлягає захисту. А оскільки [PERSON] здійснив розрахунок за договором за власні кошти (фактично виконав обов`язки покупця за договором) та використовував вказані квартири у підприємницькій діяльності ТОВ «ФА ІСТ» протягом 2013-2022 років, а [PERSON] ніяких коштів за договором не сплачувала, ніяких перемовин із ТОВ «ДІАНА-ПЛЮС» не вела та була формально вписана в договір як покупець, всі ці обставини в сукупності дають правові підстави визнати договір про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна № 12/305-311/3 від 22.09.2011 року частково недійсним в частині преамбули договору. 01 грудня 2022 року на електронну адресу суду від представника позивача [PERSON] адвоката Якових Є.В. надійшло клопотання про виключення відповідача з числа учасників справи [PERSON] та заява про виклик свідків. 01 грудня 2022 року до суду від представника позивача [PERSON] адвоката Якових Є.В. надійшла до суду заява про забезпечення доказів. 07 грудня 2022 року до суду від представника позивача [PERSON] адвоката Якових Є.В. надійшло клопотання про витребування доказів та про залишення заява про забезпечення доказів без розгляду й просив вважати її помилково поданою. 26 грудня 2022 року ухвалою суду задловолено аяву представника позивача [PERSON] адвоката Якових Є.В. про залишення заяви про забезпечення доказів без розгляду задовольнити. Заяву представника позивача [PERSON] адвоката Якових Є.В. про забезпечення доказів у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про припинення права власності та визнання права власності на майно повернуто позивачу без розгляду. 27 грудня 2022 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Племениченко Г.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву про визнання недійсним договору в частині, переведення прав та обовязків пайовика, визнання недійсним свідоцтва та визнання права власності (відповідно до ст. 178 ЦПК України), в якому вказав, що позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. Посилались на те, що матеріали справи не містять доказів, що саме позивач сплачував грошові кошти за квартири, а надані квитанції не можуть бути належними доказами, оскільки мають різні номери договорів. Обставини підписання актів приймання-передачі не свідчать про будь-які майнові права позивача на об`єкти нерухомості. Крім того, просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності, оскільки строк позовної давності почав свій відлік 12.02.2012 року. 20 січня 2023 року на електронну адресу суду від представника позивача [PERSON] адвоката Якових Є.В. надійшли пояснення по справі, в яких вказав, що з 2013 по 2021 рік, позивач постійно користувався спірними квартирами, мав ключі від вхідних дверей, самостійно оплачував комунальні послуги. Тобто, [PERSON] був фактичним власником спірних квартир та його право власності не оспорювалось відповідачем. Однак, через те, що спірні квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] були оформлені на [PERSON] , позивач втратив доступ до спірних квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] , які були придбані за його особисті кошти та фактично перебували у його власності. Отже, [PERSON] дізнався, що його майнові права порушено лише після 03.12.2021 року, коли йому було заблоковано доступ до спірних квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] , а із позовом позивач звернувся 22.02.2022 року, тому позовна давність ним не пропущена. У підготовчому засіданні, яке відбулося 23 січня 2023 року представника позивача підтримав подане ним клопотання, інші учасники справи не заперечували проти його задоволення. 23 січня 2023 року ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Якових Є.В. про витребування доказів. Витребувано з Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради копію реєстраційної справи у паперовому вигляді на об`єкти нерухомого майна, а саме: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 59,9 кв. м., квартиру [ADDRESS] , загальною площею 54,1 кв. м. Витребувано у ТОВ «ДІАНА - ПЛЮС» копії квитанції про сплату [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) за договорами про пайову участь у будівництві об`єкта № 12/305-311/3 від 22.09.2011 року, № 12/307-3 від 22.09.2011 року та 12/308-3 від 22.09.2011 року та копії договорів № 12/307 від 22.09.2011 року та 12/308-3 від 22.09.2011 року. 15 лютого 2023 року до суд від директора ТОВ «ДІАНА - ПЛЮС» Галан І.В. надійшла заява про надання документів на виконання ухвали суду. 01 березня 2023 року на електронну адресу суду від представника відповідача [PERSON] адвоката Племениченко Г.В. надійшли письмові пояснення на позовну заяву про визнання недійсним договору в частині, переведення прав та обовязків пайовика, визнання недійсним свідоцтва та визнання права власності (відповідно до ст. 43, 49 ЦПК України), в яких просив у задоволенні позовних вимог відмовити. 15 березня 2023 року до суду від представника позивача [PERSON] адвоката Якових Є.В. надійшло клопотання про витребування доказів, а саме інформації щодо доходів та їх декларування. 16 березня 2023 року на електронну адресу суду від представника позивача [PERSON] адвоката Якових Є.В. надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи. 17 березня 2023 року до суду з Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради надійшли копії документів реєстраційних справ. 11 квітня 2023 року на електронну адресу суду від представника позивача [PERSON] адвоката Якових Є.В. надійшло клопотання про поновлення строку для витребування доказів згідно клопотання від 15 березня 2023 року, оскільки відповіді на адвокатські запити надійшли лише 08.03.2023 року. 27 квітня 2023 року до суду від представника відповідача [PERSON] адвоката Племениченко Г.В. надійшла заява про розгляд справи без участі. 27 квітня 2023 року ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Якових Є.В. про витребування доказів. Поновлено представнику позивача [PERSON] адвокату Якових Є.В. строк для подання клопотання про витребування доказів. Витребувано з ГУ ДПС в Одеській області (65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5, електронна пошта:\~od.official@tax.gov.ua) відомості щодо надання довідки про доходи [PERSON] , за період з 2010 року по 2018 рік включно. Витребувано з Державної митної служби України (04119, Україна, м. Київ, вул. Дегтярівська, 11-г, E-mail:\~post@customs.gov.ua) відомості щодо надання інформації про факт декларування грошових коштів (у тому числі іноземної валюти) та суми задекларованих грошових коштів (у тому числі іноземної валюти) під час перетину державного кордону [PERSON] 05 червня 2023 року на електронну адресу суду надійшла заява представника [PERSON] адвоката Оксюти М.О. про відвід судді Косіциної В.В. \~ \~ \~ \~06 червня 2023 року \~ухвалою заяву представника [PERSON] адвоката Оксюти М.О. про відвід головуючого судді Косіциної В.В. при розгляді справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про припинення права власності та визнання права власності на майно передано на вирішення іншому судді, визначеному в порядку, передбаченому ст.33 ЦПК України. 07 червня 2023 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси (суддя Абухін Р.Д.) відмовлено у задоволенні заяви представника [PERSON] адвоката Оксюти М.О. про відвід головуючого судді Косіциної В.В. при розгляді справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про припинення права власності та визнання права власності на майно. 08 червня 2023 року на електронну адресу суду надійшли додаткові пояснення представника відповідача [PERSON] адвоката Свиди К.В. 19 червня 2023 року на електронну адресу суду надійшла відповідь ГУ ДПС в Одеській області щодо відомостей з ДРФО про суми виплачених доходів. \~ \~ \~ \~23 червня 2023 року на електронну адресу суду від представника відповідача [PERSON] адвоката Свиди К.В. надійшла заява про приєднання інформаційної довідки до матеріалів справи. 21 червня 2023 року на електронну адресу суду представником позивача [PERSON] адвокатом Якових Є.В. подано до суду заперечення на додаткові пояснення по справі, в яких вказав, що [PERSON] фактично виконав обовязки покупця за договором, а [PERSON] лише формально була зазначена в договорах як покупець. 22 червня 2023 року до суду надійшла відповідь ГУ ДПС в Одеській області щодо запитуваної судом інформації. 03 липня 2023 року на електронну адресу суду представником позивача [PERSON] адвокатом Якових Є.В. подано до суду пояснення по справі. В судовому засіданні 03 липня 2023 року представник позивача підтримав поданий позов, наполягаючи на його задоволенні в повному обсязі. При цьому, вказав, що позивач фактично придбав квартири, а не його теща. Проте, про порушення свого права дізнався в 2021 році після погіршення відносин з дружиною та до цього, з моменту придбання і до моменту звернення до суду, позивач відносився до квартир, як до свого майна. Представник відповідача в судовому засіданні 03 липня 2023 року заперечував проти задоволення позову, посилаючись на відсутність підстав для цього, а також на той факт, що наявність у позивача можливості придбати квартири не свідчить про те, що саме він їх придбав. Інші особи, в судове засідання не з`явились, повідомлялись про час та місце судового засідання належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позов, на підставі наступного. Судом встановлено, що 25 листопада 2000 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб (Т.1, а.с. 9). 22 вересня 2011 року між ТОВ «ДІАНА - ПЛЮС» та [PERSON] , яка діяла в інтересах [PERSON] укладено договір № 12/305-311/3 про пайову участь в будівництві об`єкту нерухомого майна, за умовами якого за своїм правовим змістом договір є договором купівлі-продажу майнових прав відповідно до ЦПК України (Т.1, а.с. 13-14). Згідно вказаного договору об`єктом будівництва є багатоповерховий житловий комплекс з торгово-офісним приміщенням та підземним паркінгом за адресою: [ADDRESS] . Побудоване майно: квартири будівельний номер: № 305, 306, 307, [ADDRESS] , [ADDRESS] , 310, [ADDRESS] , проектною площею 494,48 кв.м., розташоване на 12-му поверсі житлового комплексу Об`єкта будівництва. Крім того, 22 вересня 2011 року між ТОВ «ДІАНА - ПЛЮС» та [PERSON] укладено договір № 12/307-3 про пайову участь в будівництві об`єкту нерухомого майна (квартира будівельний номер 307, загальною проектною площею 60,65 м. кв. розташована на 12-му поверсі), за умовами якого, за своїм правовим змістом договір є договором пайової участі в будівництві об`єкту нерухомого майна відповідно до ЦПК України (Т.1, а.с. 225-229). Також, 22 вересня 2011 року між ТОВ «ДІАНА - ПЛЮС» та [PERSON] укладено договір № 12/308-3 про пайову участь в будівництві об`єкту нерухомого майна (квартира будівельний номер 308, загальною проектною площею 53,37 м. кв. розташована на 12-му поверсі), за умовами якого, за своїм правовим змістом договір є договором пайової участі в будівництві об`єкту нерухомого майна відповідно до ЦПК України (Т.1, а.с. 230-234). 12 лютого 2013 року між ТОВ «ДІАНА - ПЛЮС» в особі директора Ківана Р.А. та [PERSON] від імені якогої, на підставі довіреності № 7686 від 22.09.2011 року діяв [PERSON] , підписано акт приймання-передачі паю (квартири) [ADDRESS] ) (Т.1, а.с. 16). Також, 12 лютого 2013 року між ТОВ «ДІАНА - ПЛЮС» в особі директора Ківана Р.А. та [PERSON] від імені якогої, на підставі довіреності № 7686 від 22.09.2011 року діяв [PERSON] , підписано акт приймання-передачі паю (квартири) [ADDRESS] ) (Т.1, а.с. 17). 12 квітня 2013 року право приватної власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 59,9 кв.м. та квартиру [ADDRESS] зареєстровані за [PERSON] в розмірі частки 1/1, що підтверджується копіями свідоцтв про право власності на нерухоме майно та копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.04.2013 року (Т.1, а.с. 18-19, 22-23). Технічні паспорти на вказані квартири також були оформлені на користувача [PERSON] (Т.1, а.с. 20-21, 24-25). Проте, позивач не погоджуючись з тим, що власником спірних квартир є [PERSON] , яка є його тещею та наполягаючи на тому, що саме він є реальним інвестором у будівництво цих квартир на підставі договору, вартість яких сплачено повністю ним, звернувся до суду з позовом. Позивачем на підтвердження обставин викладених у позові, суду надано копії квитанцій до прибуткового касового ордера, які прийняті від [PERSON] за договорами від 22.09.2011 року № 12/305-3, № 12/306-3, № 12/307-3, № 12/310-3 (Т.1, а.с. 15). В той же час, обґрунтовуючи своє право на майно, позивач посилався на відсутність у [PERSON] доходів, що призводить до неможливості сплати нею пайових внесків за участь в будівництві. [PERSON] просить визнати частково недійсним договори про пайову участь у будівництві об`єктів нерухомого майна № 12/307-3 та № 12/308-3 в частині преамбули договору та перевести права покупця [PERSON] на нього. Такий спосіб захисту порушеного права позивач обгрунтував позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ , що викладена в ухвалі від 25.10.2017 року у справі № 761/32029/15-ц. Проте у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.02.2022 у справі № 346/2238/15-ц (провадження № 61-14680 сво 20) Верховний суд відступив від позиції на яку посилається позивача та висловив нову, згідно якої\~нормами\~ЦК України\~не допускається такої правової конструкції, як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору.\~\~Стаття 235 ЦК України\~не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням. Цією ж постановою Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступив від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.07.2020 у справі № 265/3310/17 (провадження № 61-2308св19), а також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.12.2021 у справі № 466/8968/19, провадження № 61-1188 св 21, за змістом яких було вказано, що за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що вказаний договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що позивачем обраний такий спосіб захисту свого порушеного права, який не передбачений нормами ЦК. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За правовою позицією Верховного Суду - суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного правам чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (Постанова ВС (КЦС) від 19.01.2022 - №678/326/17, Постанова ВП ВС від 05.06.2018 - №338/180/17, Постанова ВП ВС від 11.09.2018 - №905/1926/16). Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах, визначених цивільним законодавством. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Разом з тим у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України)). Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинне реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушується, оспорюється або не визнається, тобто бути ефективним; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинне суперечити принципу верховенства права. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права, або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальними нормами конкретні заходи не встановлені, то особа має право обрати спосіб із передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Тож у кожному конкретному спорі суд насамперед повинен оцінювати застосовувані способи захисту порушених прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також ураховувати критерії ефективності таких засобів захисту та передбачені статтею 13 ЦК України обмеження щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав будь якою особою. Законодавство визначає певний перелік можливих способів захисту порушеного права, у тому числі у спосіб, визначений договором (стаття 16\~Цивільного кодексу). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновлює порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Як зазначено у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.02.2022 у справі № 346/2238/15-ц (провадження № 61-14680 сво 20),\~нормами\~ЦК України\~не допускається такої правової конструкції, як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору.\~\~Стаття 235 ЦК України\~не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням. Цією ж постановою Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступив від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.07.2020 у справі № 265/3310/17 (провадження № 61-2308св19), а також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.12.2021 у справі № 466/8968/19, провадження № 61-1188 св 21, за змістом яких було вказано, що за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що вказаний договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно. Враховуючи викладене суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про визнання договорів недійними в частині преамбули. Щодо вимоги про переведення на позивача [PERSON] прав та обовязків пайовика квартир суд також не вбачає підстав для їх задоволення. Позивач обгрунтовує обраний спосіб захисту позицією Великої Палати Верховного Суду, що висловлена у постанові від 23.06.2020 у справі № 909/337/19 згідно якої позов про переведення прав та обов`язків, що відповідає такому способу захисту прав та інтересів, як зміна правовідношення (пункт 6 частини другої\~статті 16 ЦК України) застосовується для захисту переважних прав третіх осіб щодо прав на майно, яким так чи інакше розпоряджається власник (частина четверта статті 362, абзац третій частини першої\~статті 822 ЦК України\~тощо). Такий позов найкраще відповідає змісту порушеного переважного права, способу (характеру) його порушення, наслідкам, які спричинило порушення, а також найпростішим шляхом забезпечує відновлення та реалізацію відповідного переважного права. Проте у справі, що розглядалась ВП були зовсім інші спірні правовідносини. Підставою позову у цій справі було порушення продавцем третьою особою переважного права позивача як як орендаря відчуженого за договором купівлі-продажу від 22 серпня 2017 року приміщення на його придбання. Тобто переведення прав сторони договору є належним способом захисту порушеного права переважної покупця з боку власника продавця майна. В справі. Що перебуває в проваджені Приморського районного суду м. Одеси ТОВ «Діана- плюс» нічим не порушила права позивача. Як стверджує сам позивач він добровільно погодився на укладання договорів саме відповідачкою як пайовиком. Таким чином суд приходить до висновку, що вимога про переведення на позивача [PERSON] прав та обовязків пайовика квартир є також неналежним способом захисту майнового права позивача. Вимоги про визнання недійсним свідоцтв про право власноті та визнання права власності за позивачем є похідними, а отже суд також відмовляє в їх задоволені. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19). Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей\~55,\~124 Конституції України\~та\~статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення\~Конституції України\~та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті\~8,\~9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Особа, звертаючись із позовом до суду, має право пред`явити таку вимогу на захист свого цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення, і призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Подібний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому Верховний Суд не вбачає необхідності надавати оцінку іншим аргументам касаційної скарги (подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). Щодо строків позовної давності, суд виходить з наступного: Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо встановить, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц і від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73)). Така позиція також викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року по справі № 488/2807/17, провадження № 14-91цс20. Крім того, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.12.2018 у справі №910/18560/16 зроблено правовий висновок, що застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, то підстав для задоволення клопотання відповідача про відмову в задоволенні позову у зв`язку зі спливом строків позовної давності суд не вбачає. Стосовно інших доводів сторін, викладених у заявах по суті справи та усних поясненнях, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Беручи до уваги вищезазначене, а також обрання неналежного, неефективного способу захисту права є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 07.04.2021 у справі № 924/199/20, постанова Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 910/7164/19), суд вважає, що у задоволені позову у даному випадку потрібно відмовити у зв`язку із обраним позивачем неефективним способом захисту своїх порушених, оспорюваних прав, що є окремою самостійною для цього підставою. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, тому судовий збір з відповідача не стягується. За таких обставин, враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Водночас, заходи забезпечення позову вжиті ухвалою суду від 11 травня 2022 року, відповідно до положень частини 9 статті 158 ЦПК України підлягають скасуванню. При цьому згідно ч. 10 ст. 158 ЦПК України заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання рішенням законної сили.

Outcome: dismissed