Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] та [PERSON] , в якому просить визнати недійсним договір купівлі - продажу гаражного приміщення № [NUMBER] , ряд № [NUMBER] , загальною площею 66,8 м2, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , « [INFO] » гаражно-будівельний кооператив», що був укладений 26.02.2021 між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дрозд Н.В., зареєстрований в реєстрі за №577. В обґрунтування свої вимог позивач, із урахуванням їх уточнення, зазначив, що 18.03.2019 між ним та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів №1803-п, за яким позивач передав [PERSON] грошові кошти в сумі 269690 грн. 09 коп., що за курсом НБУ на день укладення договору становило 99400 доларів США. Зазначені кошти [PERSON] зобов`язався повернути позивачу до 18.03.2020. Станом на 18.03.2020 [PERSON] зобов`язання з повернення грошових коштів не виконано. У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором позики, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості з [PERSON] . Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 29.06.2022 з відповідача стягнуто заборгованість в сумі 867677 грн. 38 коп. На виконання рішення суду приватним виконавцем відкрито виконавчі провадження №70063308 та №70063185. Однак при ознайомленні з відомостями з Державного реєстру речових прав на майно встановлено, що 09.02.2021 нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Наумовим В.В. було зареєстровано за [PERSON] право власності на гараж № [NUMBER] , ряд № [NUMBER] , загальною площею 66,8 м2, який розташований за адресою: [ADDRESS] , «Керамблоки Плюс» гаражно - будівельний кооператив». Тобто, відповідач на підставі довідки про членство особи в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі зареєстрував на своє ім`я нерухоме майно в період, коли в нього існувала перед позивачем прострочена заборгованість за договором позики № 1803-п. При цьому, [PERSON] , який не виконав та не мав намір виконувати свої зобов`язання перед позивачем, усвідомлюючи наслідки такого невиконання та можливість звернення стягнення на вказане майно, здійснив його реалізацію 26.02.2021 колишній дружині [PERSON] за ціною 100200 грн., яка значно нижча від ринкової. Таким чином, між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі - продажу нерухомого майна, а саме: гаражного приміщення. Позивач вважає, що вказаний договір за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки він не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є порушенням ч. 1 та ч. 5 ст. 203 ЦК України та у відповідності до правил ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.10.2022 головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О. Ухвалою судді від 09.01.2023 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 25.01.2023 представником позивача на виконання ухвали суду надано позовну заяву з відповідними уточненнями. Ухвалою суду від 26.01.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 28.03.2023 представником відповідачки [PERSON] - адвокатом Коваленком В.В. у відповідності до ст. 178 ЦПК України подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено про невизнання позовних вимог з огляду на наступне. Наприкінці 2020 року [PERSON] мала намір придбати паркомісце або гараж для безпечного зберігання свого автомобіля та особистих речей. [PERSON] стало відомо, що [PERSON] продає свій гараж, а тому вона зробила відповідачу пропозицію укласти договір купівлі-продажу вказаного нерухомого майна. Згідно звіту про оцінку майна, виданого ліцензованим суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «ЕЙ БІ EC ДЕВЕЛОПМЕНТ», оціночна вартість гаражу станом на 25.02.2021 склала 100200,00 грн., що станом на 26.02.2021 становило еквівалент в розмірі 3587,54 доларів США. 26.02.2021 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу гаража, що був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Дрозд Н.В. 26.02.2021, та зареєстровано за [PERSON] право власності на гараж. У пункті 9 договору сторони підтвердили, що: при його укладенні відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів; договір укладається у відповідності зі справжньою волею сторін і відповідає реальній домовленості між ними; у сторін немає зловмисної домовленості; договір укладається на вигідних для сторін умовах, не є фіктивним чи удаваним тощо. Грошові кошти за гараж [PERSON] передала до підписання договору [PERSON] особисто, що не суперечить діючому законодавству. Крім цього, в день підписання договору 26.02.2021 [PERSON] сплатила одночасно всі необхідні суми податків, що покладалися як на продавця (5010 грн. ПДФО та 1503 грн. військового збору), так і на покупця (1002 грн. за збір з операцій придбання нерухомого майна). Оригінали квитанцій зберігаються у [PERSON] . Отже, дохід [PERSON] від продажу належного йому майна склав 100200 грн., в той час як [PERSON] , згідно усної домовленості, понесла всі додаткові матеріальні витрати, пов`язані з укладанням договору. Також сторони домовилися, що [PERSON] сплачуватиме всі податки, що покладаються на сторони договору купівлі-продажу нежилої нерухомості. Крім того, представник відповідача посилається на те, що позивач не заявляє про безгрошовість спірного договору купівлі-продажу гаража, а зазначає, що [PERSON] спрямував отримані від продажу гаражу кошти на власні потреби, однак на які саме - позивач не вказує. Отже, договір купівлі-продажу гаража не був безоплатним і кошти за продане нерухоме майно [PERSON] отримав ще до підписання спірного договору. При цьому договір був укладений відповідно до вимог чинного законодавства, був нотаріально посвідчений, його сторонами не оспорювався. Після укладення спірного договору, на підставі наявних у [PERSON] правовстановлюючих документів, остання подала заяву до Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «КЕРАМБЛОКИ ПЛЮС» про її вступ до кооперативу, сплатила грошовий внесок кооперативу за вступ до його членства, отримала від голови кооперативу абонентські книжки для сплати експлуатаційних внесків за землю та за електроенергію. Після укладення договору [PERSON] почала користуватись гаражем на власний розсуд, зокрема, розпочала в ньому ремонтні роботи. З 26.02.2021 і по сьогоднішній день [PERSON] особисто справно сплачує Обслуговуючому кооперативу «ГБК «КЕРАМБЛОКИ ПЛЮС» експлуатаційні внески за землю та за електроенергію, використану під час користування гаражем. Жодних усних чи письмових домовленостей між [PERSON] , як новим власником гаража, та [PERSON] , як колишнім власником, про порядок користування останнім гаражем немає. Після укладення спірного договору [PERSON] ним не користується, доступу до нього не має. Крім того, представник вважає безпідставним посилання позивача на невиконання рішення Подільського районного суду м. Києва по справі № 758/16726/21 як на підставу для визнання спірного договору недійсним, оскільки позивачем не надано жодного доказу на підтвердження вказаного. Так, сама по собі наявність зобов`язання з приводу виконання договірних (грошових) зобов`язань не є перешкодою для відчуження не обтяженого у відповідних правовідносинах і спорі майна. У даному випадку, взагалі відсутня «конструкція» фраудаторного правочину, адже станом на дату укладення спірного договору: не існувало жодного відкритого виконавчого провадження, ініційованого стягувачем [PERSON] до боржника [PERSON] ; не існувало жодного рішення суду про стягнення боргу з [PERSON] на користь [PERSON] ; не існувало жодної ухвали суду про забезпечення позову [PERSON] або будь-якого іншого кредитора до [PERSON] ; не було жодних записів про заборону відчуження гаража (арешту чи інших заборон [PERSON] відчужувати своє майно) в Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; не було жодного відкритого судового провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Такий позов був поданий [PERSON] до [PERSON] через 11 календарних місяців після укладення спірного договору. Як зазначено в заочному рішенні Подільського районного суду м. Києва від 29.06.2022 у справі №758/16726/21, договір позики між [PERSON] та [PERSON] було укладено 18.03.2019, а строк його дії закінчився 18.03.2020. Однак аж до 26.11.2021 [PERSON] до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу не звертався, а звернувся лише через півтора роки після закінчення строку дії договору позики. При цьому позивач не зазначає, які обставини унеможливили його звернення з даним позовом раніше. Крім того, доводи позивача про наявність родинних зв`язків між відповідачами як колишнім подружжям як можливість укладення фіктивного спірного договору є недоведеними та не можуть бути доказом його фіктивності та відсутності наміру створення правових наслідків, а доводи позивача щодо продажу гаража за ціною, нижче ринкової, не підтверджені жодними доказами. З огляду на наведене представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити. 30.03.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача [PERSON] , у якому останній позову не визнав, зазначивши, що у період з 2016 року по 26.02.2021 відповідач був власником гаражного боксу № [NUMBER] , ряд № [NUMBER] в ГБК «Керамблоки плюс». 26.02.2021 між ним та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу гаражного боксу. Спірний договір був укладений на платній основі, а тому мав економічну мету для відповідача. Гараж було продано за 100200 грн. За домовленістю, [PERSON] сплатила всі податки, які покладались на відповідача як продавця нежилої нерухомості, а також сплатила послуги нотаріуса. Кошти за продаж гаражного боксу відповідач отримав до підписання договору. Спірний договір мав реальні правові наслідки, не лише у формі державної реєстрації переходу права власності, але в подальшому і у фактичному володінні та розпорядженні гаражем виключно новим власником. Вольові дії сторін спірного договору як учасників правочину були направлені на створення правомірних юридичних наслідків, а не на виведення майна з метою незадоволення вимоги кредитора [PERSON] . На дату укладення спірного договору відкритих виконавчих проваджень не існувало, відомостей як про боржника внесено не було, арештів та заборон відчуження майна не існувало. Позивач оспорює правочин, що був укладений за 11 місяців до подання ним позову про стягнення боргу за договором позики та майже за 2 роки до дати відкриття виконавчого провадження. Крім того, відповідач зазначив, що на даний час ним періодично сплачуються грошові кошти на користь позивача на виконання рішення суду, а також 01.09.2020 ним було добровільно сплачено позивачу грошові кошти в сумі 14000 грн., 22.12.2020 - в сумі 14275 грн. та за допомогою терміналу Приватбанк в сумі 22000 грн. На підставі викладеного відповідач просив у задоволенні позову відмовити. 24.04.2023 третьою особою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дрозд Н.В надано до суду пояснення щодо позову, в якому зазначено, що 26.02.2021 до неї як до нотаріуса звернулись [PERSON] та [PERSON] за вчиненням нотаріальної дії, а саме посвідчення договору купівлі - продажу гаража № [NUMBER] , ряд № [NUMBER] , що розташований за адресою: м. Київ, «Керамблоки плюс» гаражно-будівельний кооператив» обслуговуючий кооператив (Подільський район), адреса: [ADDRESS] . При посвідченні договору нотаріусом було перевірено особи сторін договору та їх дієздатність за паспортами громадян України, були встановлені дійсні наміри кожної зі сторін щодо вчинення правочину, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину та відповідність волі і волевиявлення зазначених осіб щодо вчинення нотаріальної дії, роз`яснено наслідки вчинення нотаріальної дії, з`ясовано здатність цих осіб усвідомлювати значення нотаріальної дії, її наслідки та зміст роз`яснень нотаріуса. В договорі сторони підтвердили, що вони вільно володіють українською мовою, договір складено нотаріусом з урахуванням визначених ними умов та умов, що є обов`язковими, договір сторонами прочитаний, зрозумілий і схвалений, підписання договору є підтвердженням відсутності взаємних претензій щодо проведеного розрахунку та якісного стану гаража, у момент укладання договору сторони усвідомлювали значення своїх дій і могли керувати ними, розуміли правову природу правочину, свої права та обов`язки за договором, при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані, договір укладався у відповідності зі справжньою волею сторін, без будь-якого застосування фізичного чи психологічного тиску і відповідає реальній домовленості між сторонами. На день підписання договору продавець і покупець не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, при укладенні договору та визначені його умов немає зловмисної домовленості продавця і покупця, договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких для продавця обставин, правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним), правочин не приховує інший правочин (не є удаваним). Після подання всіх необхідних документів для посвідчення договору купівлі-продажу гаража та перевірки нотаріусом було посвідчено спірний договір. Отже, підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії, відповідно до ст. 49 Закону України «Про нотаріат», нотаріусом встановлено не було. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та позивача. Позовні вимоги представник підтримала, просила їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, у задоволенні позову просила відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надав. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, за наявними в справі матеріалами. У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи в порядку спрощеного провадження, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 26.02.2021 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі - продажу гаража, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дрозд Н.В. та зареєстровано в реєстрі за №577. За вказаним договором [PERSON] зобов`язався передати у власність [PERSON] , а [PERSON] зобов`язалась прийняти і оплатити гараж № [NUMBER] , ряд № [NUMBER] , загальною площею 66,8 м2, що знаходиться за адресою: м. Київ, «Керамблоки плюс» гаражно - будівельний кооператив» обслуговуючий кооператив (Подільський район), адреса ГК: [ADDRESS] . За домовленістю сторін продаж гаражу вчиняється за 100200 грн. Згідно з п. 9 договору купівлі - продажу гаража: «… - правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); -договір укладається у відповідності зі справжньою волею сторін відповідає реальній домовленості між ними; -цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним)….». Згідно з абзацом 2 пункту 4 договору купівлі - продажу гаража своїм підписом на цьому договорі продавець підтвердив отримання ним належних йому від продажу гаражу грошових коштів в сумі 200100 грн. 26.02.2021 право власності на гараж було зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. З довідки голови ОК «Гаражно-будівельний кооператив «Керамблоки плюс» вбачається, що згідно рішення загальних зборів ОК (протокол №2 від 25.09.2021) [PERSON] є членом кооперативу на підставі її заяви на вступ, правовстановлюючих документів та сплаченого вступного внеску до членства ОК «ГБК «Керамблоки плюс» у розмірі 1000 грн. З 25.09.2021 [PERSON] користується своїми правами члена кооперативу, що передбачені його Статутом, а саме, приймає участь в господарській діяльності кооперативу, має право голосу на його загальних зборах, користується послугами кооперативу тощо. За згодою [PERSON] гаражним боксом № [NUMBER] , ряд № [NUMBER] користується її чоловік [PERSON] , без права доступу будь-яких третіх осіб. З копій квитанцій вбачається, що відповідачкою сплачуються експлуатаційні внески за землю та електроенергію, використану під час експлуатації гаражу. Встановлено також, що 29.06.2022 Подільським районним судом м. Києва ухвалено рішення у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики від 18.03.2019 у розмірі 867677 грн. 38 коп. та судовий збір в сумі 8677 грн. 07 коп. Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва від 12.10.2022 відкрито виконавче провадження №70063185 щодо виконання виконавчого листа, виданого Подільським районним судом м. Києва по справі №758/16726/21 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] судового збору в сумі 8677 грн. 07 коп. Крім того, постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва від 12.10.2022 відкрито виконавче провадження №70063308 щодо виконання виконавчого листа, виданого Подільським районним судом м. Києва по справі №758/16726/21 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу за договором позики від 18.03.2019 в сумі 867677 грн. 38 коп. Таким чином, за наслідком дослідження фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу дійсності укладеного між відповідачами договору купівлі - продажу гаражу. Вказані правовідносини регулюються нормами ЦК України. Даючи оцінку доводам позовної заяви про недійсність правочину з підстав його фіктивності та порушення оспорюваним договором прав позивача, суд керується загальними положеннями цивільного законодавства, положеннями, які встановлюють умови чинності правочинів та підставами визнання правочину недійсним. Так, відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Правомірність правочину (договору купівлі - продажу нерухомого майна) та набуття права власності, в тому числі, державної реєстрації права власності, презюмується (ст. 204 та ч. 3 ст. 215 ЦК України). Ніхто не може бути позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні за відсутності передбачених для цього діючих норм відповідного закону. Виходячи з презумпції правомірності правочину, обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду віл 26.04.2022 у справі №522/23819/15-ц. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Відповідно роз`яснень, викладених в п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК). В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається одночасно на ст. 228 ЦК України та на практику Верховного Суду у справах, де договори з відчуження нерухомого майна визнавалися недійсними у зв`язку з їх фіктивністю (фраудаторністю). Однак, твердження позивача про те, що продаж [PERSON] гаража є обставиною, яка свідчить про порушення публічного порядку, оскільки порушує майнові права, суд вважає помилковими, а також не підтвердженими належними та допустимими доказами в розумінні ст. 77 та ст. 78 ЦПК України. Так, у постанові Верховного Суду від 23.11.2022 по справі №369/6955/18 зазначено: «відповідно до правового висновку щодо застосування статті 228 ЦК України, викладеного у постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі №6-1528цс15, положеннями статті 228 ЦІК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними, як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини: 1) що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності, 2) правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - земле як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами; 3) правочини щодо відчуження викраденого майна, 4) правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об?єктів цивільного права, тощо. При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін». Крім того, позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №6379/1256/15-ц, від 08.02.2018 у справі №756/9955/16-ц, від 21.05.2020 у справі №468/1736/17-ц. Так, позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитись під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Однак Верховним Судом у постанові від 15.06.2021 по справі №910/6671/20 викладено наступний правовий висновок: «Суд також зазначає, що при постановленні оскарженої постанови суд апеляційної інстанції послався (вибірково) на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 24.07.2019 у справі №405/1820/17, зокрема: «будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Застосовуючи дані висновки судом апеляційної інстанції не було досліджено чи можуть вони бути застосовані у даному спорі». Так, у справах, щодо яких Верховним Судом визнавалася фраудаторність (фіктивність) правочинів щодо відчуження боржником свого майна, факти порушення оспорюваними договорами прав позивачів підтверджувалися або відкритими виконавчими провадженнями щодо боржників, або існуванням рішення суду про стягнення боргу, або ухвалами про забезпечення позовів (арешти та заборони боржнику відчужувати нерухоме майно) під час розгляду справ про стягнення боргу, або хоча б відкриттям судом провадження у справі про стягнення боргу. Верховний Суд підтверджує також необхідність доказування умислу у обох сторін такого правочину (як у продавця, так і покупця) на його вчинення з метою, яка суперечить правилам добросовісності та недопущення заподіяння шкоди в цивільному обороті. Разом із цим, як встановлено судом, зокрема, із відзивів відповідачів [PERSON] та [PERSON] , в діях останніх не було умислу на вчинення фіктивного правочину та не було зловмисної домовленості між сторонами правочину, що також було встановлено приватним нотаріусом при посвідченні оспорюваного договору купівлі-продажу. Доказів протилежного не надано і самим позивачем. Отже, формулюючи правові позиції у справах, де Верховний Суд підтверджував недійсність оспорюваних правочинів, Верховним Судом враховано передусім те, що відчуження майна відбувалося після ухвалення судом рішення щодо майнових вимог позивача, яке передбачало ймовірність задоволення вимог за рахунок належного відповідачу нерухомого майна; про таке рішення за результатом відповідного спору відповідачу (боржнику) було достеменно відомо; вольові дії учасників фраудаторного правочину були направлені саме з метою виведення майна з-під імовірного звернення стягнення за рішенням. Більше того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц, на яку посилається позивач, зазначено таке: «Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України «Про виконавче провадження»)». Згідно з ч. 4 ст. 9 Закону України «Про виконавче провадження» укладення протягом строку, зазначеного в частині третій цієї статті, правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна, є підставою для визнання такого правочину недійсним, крім випадків продажу у процесі приватизації майна, яке входить до складу єдиного майнового комплексу державного або комунального підприємства, внесеного до Єдиного реєстру боржників. При цьому, згідно з ч. 3 ст. 9 Закону України «Про виконавче провадження» державні органи, органи місцевого самоврядування, нотаріуси, інші суб`єкти при здійсненні ними владних управлінських функцій відповідно до законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, у разі звернення особи за вчиненням певної дії щодо майна, що належить боржнику, який внесений до Єдиного реєстру боржників, зобов`язані не пізніше наступного робочого дня повідомити про це зазначений у Єдиному реєстрі боржників орган державної виконавчої служби або приватного виконавця із зазначенням відомостей про майно, щодо якого звернулася така особа. Банки у разі відкриття рахунку на ім`я фізичної особи, внесеної до Єдиного реєстру боржників, у тому числі через відокремлені підрозділи банку, або закриття рахунку такого особою зобов`язані у день відкриття або закриття рахунку повідомити про це зазначений у Єдиному реєстрі боржників орган державної виконавчої служби або приватного виконавця. Порядок надання такої інформації та форма повідомлення встановлюються Національним банком України за погодженням із Міністерством юстиції України. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня отримання повідомлення зобов`язаний прийняти рішення про накладення арешту на майно та (або) на кошти на рахунках боржника в банках у порядку, визначеному статтею 56 цього Закону, крім випадку, коли на таке майно арешт уже накладено з тих самих підстав. Доказів того, що [PERSON] , як боржника, було внесено до Єдиного реєстру боржників на момент укладення спірного договору купівлі-продажу, суду не надано. Вказана обставина також була перевірена приватним нотаріусом КМНО Дрозд Н.В. під час посвідчення оспорюваного договору, про що зазначено в самому договорі та в письмових поясненнях приватного нотаріуса, наданих до суду. Крім того, інформація про відсутність заборон відчуження (арешту) гаража, відсутність реєстрації іпотеки та перебування майна під заставою перевірена приватним нотаріусом, що підтверджується копіями інформаційних довідок та зазначено в оспорюваному договорі купівлі- продажу (абзац 2 пункту 5 договору). Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 08.06.2022 по справі №524/5846/17, сам по собі момент вчинення оспорюваних правочинів (до ухвалення судового рішення про стягнення коштів на погашення сплачених боргів) як обставина, що дозволяє кваліфікувати правочини як такі, що вчиненні на шкоду кредитору, не може свідчити про намір приховати майно від виконання судового рішення у майбутньому. Таким чином, сама по собі наявність зобов`язання з приводу виконання договірних (грошових) зобов`язань не є перешкодою для відчуження необтяженого у відповідних правовідносинах і спорі майна. Отже, судом встановлено, що станом на дату укладання спірного договору купівлі - продажу гаража не було ухвалено рішень про стягнення з [PERSON] на користь позивача боргу, не порушено виконавчих проваджень, ініційованих позивачем до боржника [PERSON] , не внесено записів про заборону відчуження гаражу, арешту чи інших заборон, що свідчить про відсутність фраудаторного правочину, тобто правочину вчиненого [PERSON] на шкоду позивача. Крім того, як вбачається зі скрін-шоту сторінки порталу «Судова влада України», [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики 26.11.2021, договір позики між [PERSON] та [PERSON] було укладено 18.03.2019, строк дії договору скінчився 18.03.2020, а спірний договір купівлі-продажу було укладено 26.02.2021, тобто до пред`явлення позивачем майнових претензій до відповідача, що свідчить про відсутність наміру відповідачів приховати майно від виконання судового рішення у майбутньому чи бажання [PERSON] вчинити правочин на шкоду позивача. Суд також не приймає до уваги доводи позивача про те, що відповідачі є пов`язаними особами, оскілки перебували у зареєстрованому шлюбі, а тому мали інтерес до вчинення фіктивного правочину. Так, судом встановлено, що на час укладання спірного договору шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, тобто між відповідачами не існувало сімейних чи родинних стосунків, що свідчить про відсутність обґрунтованих підстав вважати відповідачів пов`язаними особами. При цьому суд приймає до уваги також позицію Верховного Суду, наведену в постанові від 08.06.2022 по справі №524/5846/17, згідно з якою сам по собі факт укладання спірних правочинів навіть між близькими родичами не є беззаперечним доказом його фіктивності та відсутності намірів створення правових наслідків. Таким чином, судом встановлено, що усі доводи сторони позивача в обґрунтування заявлених позовних вимог ґрунтуються на особистих переконаннях та поясненнях позивача. Разом із цим, для ухвалення у справі обґрунтованого рішення такі факти повинні бути встановлені належними та допустимими доказами, в розумінні ст. 77 та ст. 78 ЦПК України, а не ґрунтуватися на припущеннях. Наведена ситуація зводить процес вирішення даної справи на підставі здогадок та припущень, покладення яких в основу законного та обґрунтованого рішення є недопустимим. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що, відповідно до статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі за недоведеністю. У зв`язку з тим, що у задоволенні позовних вимог судом відмовлено, судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 496 грн. 20 коп., понесені позивачем при зверненні до суду із даним позовом, не підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed