Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-09 00:00:00

Позивач, в особі свого представника, звернувся до суду з позовом до [PERSON] про зменшення розміру аліментів, в якому просить суд зменшити розмір аліментів, що стягуються з [PERSON] на підставі судового наказу №465/330/23 від 18.01.2023 року, виданого Франківським районним судом м. Львова на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] до 1/6 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, що становить 10\~000 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання цим рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 12.08.1995 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Харківським відділом РАЦС за №627. Наразі розглядається в Тернопільському міськрайонному суді розглядається справа про розлучення за №607/17596/22. Від шлюбу сторони мають двох дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Фактично подружні відносини між сторонами припинились більше року назад. До початку збройної агресії російської федерації сторони проживали в [ADDRESS] . Позивач зі старшим сином [PERSON] , який знаходиться на його утриманні, взяті на облік як внутрішньо переміщені особи проживають у [ADDRESS] у квартирі яку орендує позивач. Відповідач разом з малолітнім сином [PERSON] , зареєстровані як внутрішньо переміщені особи у [ADDRESS] . 18.01.2023 року Франківським районним судом м. Львова видано судовий наказ №465/330/23 про стягнення з позивача на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] в розмірі частини заробітку (доходу) позивача, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 16.01.2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Однак, при видані даного судового наказу судом не було взято до уваги обставини, які зазначені вимогами ст. 182 СК України, що передбачають зменшення розміру аліментів. Так, на утриманні позивача перебуває син [PERSON] [INFO] , який є інвалідом з дитинства з ураженням опорно рухливого апарату та навчається на 2 курсі денної форми навчання (дистанційно) в Харківському авіаційному інституті. З метою забезпечення додаткових витрат на його лікування та утримання позивач щомісячно на його рахунок надсилає 10\~000 грн. Також, позивач вказує, що відповідач при зверненні до Франківського районного суду м. Львова ввела в оману суд неправдиво зазначивши, що позивач не допомагає молодшому сину та недбало ставиться до своїх батьківських обов`язків, адже він щомісячно надсилав кошти на утримання сина в розмірі 10 000 грн. Також позивач відвідує коли випадає така можливість та забирає його до себе для спілкування та спільного проведення часу. Окрім того, позивач не має свого власного житла в м. Тернополі, є внутрішньо переміщеною особою та проживає з сином в орендованій квартирі, де оплата оренди становить 8000 грн. щомісячно, та комунальні послуги, які в середньому становлять 3000 грн. Позивач Вважає, що для забезпечення потреб малолітнього сина [PERSON] доцільним є зменшити розмір аліментів до 1/6 частки від усіх доходів, що становитиме 10\~000 грн., що є суттєво більшим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, адже позивач в подальшому бажає брати участь у вихованні дитини та спільно проводити час де позивач буде нести додаткові витрати на його утримання. У зв`язку з вище викладеним позивач і був вимушений звернутися до суду з даними позовними вимогами. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.03.2023 року передано цивільну справу №607/4302/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів за підсудністю до Франківського районного суду м. Львова. Згідно супровідного листа Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11.04.2023 року дана цивільна справа надійшла до Франківського районного суду м. Львова 19.04.2023 року. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.04.2023 року головуючим суддею визначено Мартьянову С.М. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 15.05.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі. Призначено розгляд справи. Позивач в судове засідання не з`явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, та просили їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про день час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, відзиву на позовну заяву до суду не надала. Відповідно до ч. 4\~ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи повторну неявку відповідача в судове засідання та відсутність заперечень представника позивача щодо проведення заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ч. 4 ст.223, ст.280 ЦПК України, вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Справа вирішується за наявними матеріалами, згідно з ч.8ст.178 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 07.03.2023 року ухвалено рішення по справі № 607/17596/22, яким шлюб між сторонами розірвано. Під час спільного шлюбу у стороні народилися діти син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 18.11.2003 року. (а.с.7), та син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 03.12.2015 року. (а.с.8) Позивач зазначає, що він проживає разом зі старшим сином та вони є внутрішньо переміщеними особами, які перебувають за адресою: [ADDRESS] ., що підтверджується довідками від 04.07.2022 року №6117-5001825071, та №6117-5001824537. (а.с.9,10) Син [PERSON] , згідно довідки від 11.01.2023 року №1287 є студентом Національного аерокосмічного університету 6 факультету (денна форма навчання) 2 курсу першого бакалаврського рівня. Закінчує навчання у червні 2025 року. (а.с.11) Згідно довідки [PERSON] , [INFO] має інвалідності з дитинства з уроджен. ОРА, інвалідність встановлена до 01.09.2024 року. (а.с.12) З виписки із медичної карти стаціонарного (амбулаторного) хворого від 26.02.2019 року вбачається, що [PERSON] має діагноз Ідіопатичний S-подібний грудо- поперековий сколіоз 4 ст. (а.с.31) З виписки медичної карти стаціонарного хворого №1699 вбачається, що [PERSON] , 04.11.2003 року перебував на лікуванні з 08.07.2022 року по 22.07.2022 рік, має заключний діагноз Лівобічний кіфосколіоз грудо-поперекового відділу хребта ІІ ст., операція 2019 р. корекція сколіозу ІV ст., з ФНХ ІІІ ст. Хронічна вертеброгенна торкалгія, люмбоішалгія, м`язево-тонічна форма із стійким затяжним больовим синдромом. (а.с.32) Також в матеріалах справи міститься акт дослідження стану здоров`я [PERSON] , який складено КНП «Тернопільська Обласна Клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради 06.07.2022 року; Довідка військово-лікарської комісії від 06.07.2022 року відносно того, що [PERSON] має діагноз Лівобічний кіфосколіоз ІІ ст. з наявністю фіксаторів після корекції сколіозу ІV ст. в 2019 р. Операція ФНХ ІІІ ст. значне порушення функції хребта; Довідка позаштатної постійно діючої військово-лікарської комісії від 11.03.2022 року стосовно того, що [PERSON] за станом здоров`я непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку; консультативні висновки спеціаліста від 05.07.2022 року (а.с. 27, 28,29,37,38) Позивач вказує, що він перераховую щомісячно кошти на утримання сина [PERSON] , який є інвалідом з дитинства з ураження ОРА на його особистий рахунок, що підтверджується платіжними інструкціями АТ КБ «Приватбанк» (а.с.13,15, 16,17, 18, 20) А також, позивач вказує, що на утримання сина [PERSON] , [INFO] ним щомісячно перераховуються кошти на рахунок [PERSON] , що підтверджується платіжними інструкціями АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 21,22,23,24,25,26) Згідно судового наказу, виданого Франківським районним судом м. Львова від 18.01.2023 на утримання [PERSON] , [INFO] з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] у розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 16.01.2023 року і до повноліття дитини. (а.с.6) Згідно Договору найму (оренди) квартири (житлового приміщення) від 29.06.2022 року, [PERSON] щомісячно сплачує оренду плату за квартиру в розмірі 8000,00 грн. (п.3.2 Договору), а також наймач зобов`язаний сплачувати усі комунальні послуги, пов`язані з використанням майна, що надаватимуся. (п.2.1.3, п.2.1.3.5 Договору) Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. В частині 2статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Відповідно до статті 12 ЦПК України, та згідно з ч.ч. 1, 5 та 6ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування. Так, відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Також частинами 4, 5 ст. 82 ЦПК передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участь у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до ч.ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Крім того,стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Частиною 3ст.181СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно зі ст. 182 СК України , при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1)стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2)стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4)інші обставини,що мають істотне значення. Частиною 2 ст.182 СК України встановлено, що\~розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч.1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. При цьому відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника, загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах\~учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Враховуючи викладене, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, взявши до уваги матеріальне становище позивача, зокрема, що на його утриманні перебуває старший син, який є інвалідом ІІ групи з дитинства з ураженням опорно-рухового апарату та проживає разом з ним, також те, що позивач власного житла не має, і змушений його винаймати, оскільки є внутрішньо переміщеною особою, то суд приходить до висновку, що зменшення розміру аліментів буде відповідати вимогам закону та інтересам дитини, а тому позовні вимоги слід задовольнити та розмір аліментів, визначений судовим наказом, який виданий Франківським районним судом м. Львова від 18.01.2023 року по справі №465/330/23, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 16.01.2023 року і до повноліття дитини зменшити до 1/6 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання цим рішенням законний сили та до досягнення дитиною повноліття. Сплата аліментів при визначеному новому розмірі проводиться з дня набрання рішення законної сили (п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів») Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Зважаючи, що позов задоволений у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в сумі 1073,60 грн. З огляду на викладене та

Outcome: approved