Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, розмір вимог якого в подальшому збільшив, про стягнення з відповідачів заборгованості на загальну суму 450 276,88 грн., а також судових витрат, посилаючись на те, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» (далі за текстом - ТОВ «АВТО ПРОСТО») і [PERSON] 21 серпня 2017 року був укладений договір № 725301 Про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (Автомобіля) у групі (далі за текстом - Договір) та підписано додаток № 1 до нього, який є невід`ємною частиною Договору, з метою отримання автомобіля марки «Chevrolet Tracker» через систему надання послуг з придбання автомобілів АвтоТак. 28 вересня 2017 року [PERSON] отримав право на отримання автомобіля вказаного автомобіля. Відповідно до пункту 7.1 ст. 7 розділу II Договору учасник, якому вже надано право на отримання автомобіля, має право звернутися з проханням надати будь-яку марку та/або модель автомобіля, що відрізняється від марки та/або моделі автомобіля, зазначеної в додатку № 1. 20 жовтня 2017 року [PERSON] реалізував своє право на вибір іншого автомобіля шляхом підписання акту вибору автомобіля, згідно з яким він просив передати йому замість автомобіля «Chevrolet Tracker» автомобіль «Chery TIGGO 5». Згідно пункту 7.2 ст. 7 розділу II, Договору, якщо обрана [PERSON] марка та/або модель автомобіля коштує дорожче, ніж модель автомобіля, зазначена в додатку № 1, він зобов`язаний одноразовим платежем сплатити різницю їх поточної ціни у відповідному місяці до моменту отримання автомобіля. В подальшому [PERSON] повинен був сплачувати майбутні повні внески відповідно до поточної ціни автомобіля, вказаного в додатку № 1. 05 жовтня 2017 року між позивачем та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] укладено договір поруки, за яким останні зобов`язалися відповідати перед кредитором у разі невиконання [PERSON] зобов`язань за вказаним Договором. 20 жовтня 2017 року [PERSON] отримав автомобіль «Chery TIGGO 5», кузов [NUMBER] , 2017 року випуску, і зареєстрував його на своє ім`я. Отримавши автомобіль, [PERSON] зобов`язався оплатити вартість автомобіля та вартість наданих послуг шляхом сплати 120 щомісячних повних внесків. В період з вересня 2017 року до по січень 2021 року [PERSON] сплачував щомісячні внески, однак, починаючи з лютого 2021 року, припинив сплачувати щомісячні внески, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вказаним позовом про солідарне стягнення з відповідачів на користь ТОВ «АВТО ПРОСТО» заборгованості за Договором, оскільки боржник та поручителі несуть перед кредитором солідарну відповідальність. До суду від представника відповідача [PERSON] адвоката Афанасьєва А.О. надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги позивача не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач взагалі не міг укладати договір з надання фінансових послуг, чим ввів в оману відповідачів. Кошти, за які придбавався автомобіль, передані учасникам групи та є не коштами позивача. Грошові кошти, які просить позивач стягнути на його користь, не є і не були власністю позивача, а є власністю учасників групи, доказів делегування позивачу права стягувати з відповідачів в інтересах учасників групи до позову не надано. Матеріали справи не містять усіх додатків до договору та жодних умов договору про стягнення коштів у судовому порядку договір не містить, оскільки позивачу не належить право вимоги стягнення у судовому порядку коштів учасників групи. Також матеріали справи не містять доказів правомірності підписання договору спеціалістом з продажу, а не керівником юридичної особи, що може свідчити про потенційну нікчемність основного договору, а за ним і договору поруки. Крім того, не підтверджено ціну автомобіля, за яку він був куплений, відсутній графік внесків, номеру групи, номеру учасника у групі. Враховуючи, що Договір є недійсним відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» можливо застосувати норми ЦК України стосовно нікчемності правочину, тому відповідно до ст. 548 ЦК України недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню, недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено ЦК України, тому позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, такими, що не підтверджуються належними та допустимими доказами і не підлягають задоволенню. Також, просив стягнути з позивача на користь відповідача [PERSON] витрати на правову допомогу у сумі 5000,00 грн. До суду надійшла відповідь на відзив згідно якої представник позивача заперечував проти відзиву, посилаючись на те, що ТОВ «АВТО ПРОСТО» 15 вересня 2015 року отримано безстрокову ліцензію на право здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів в групах, тому на день укладення договору між позивачем та [PERSON] була у позивача відповідна ліцензія. В подальшому у зв`язку зі змінами у законодавстві позивач 13 грудня 2019 року звернувся до Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг із заявою про анулювання вказаної ліцензії та станом на квітень 2023 року послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів в групах не є фінансовою, однак з 15 грудня 2019 року ТОВ «АВТО ПРОСТО» продовжує виконання взятих на себе зобов`язань за договорами, які були укладені до 15 грудня 2019 року у тому числі укладеним 21 серпня 2017 року між позивачем та відповідачем [PERSON] відповідно до положень книги п`ятої ЦК України. Згідно умов Договору відповідач [PERSON] отримав автомобіль «Chery TIGGO 5» та зобов`язався оплатити 100 відсоткову вартість автомобіля, однак з лютого 2021 року припинив виконувати взяті на себе зобов`язання за Договором, чим порушив умови Договору та чинного законодавства. Графік внесків вказаний у Договорі та у додатку № 1. Укладаючи з позивачем Договір [PERSON] мав повну і достовірну інформацію про послуги позивача та їх надання. Умови договору не змінювалися з моменту укладення між позивачем та [PERSON] та були йому відомі, а також [PERSON] , як поручителю, який дав згоду бути поручителем [PERSON] та своїм підписом на договорі поруки підтвердив обізнаність з усіма умовами основного зобов`язання. Представник позивача в судове засідання не з`явився, але надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Афанасьєв А.О. про дату, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялися належним чином, однак у судове засідання не з`явилися, клопотання про розгляд справи за їх відсутності до суду не подавали, про причини неявки суд також не повідомили. Відповідно до ч. 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові відповідача [PERSON] адвокату Афанасьєву А.О. вважається врученням повістки і [PERSON] . Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялися належним чином. Так, судом, відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України, надсилалися судові повістки про виклик до суду за адресою місця проживання відповідачів, зареєстрованих у встановленому законом порядку, однак згідно з поштовими конвертами з судовими повістками, що повернулися до суду з довідками відділення «Укрпошти» у яких є позначки «адресат відсутній за вказаною адресою», «адресат відмовився», свідчить про неможливість вручення відповідачам судових повісток, та відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України в такому випадку вважається, що судовий виклик вручений відповідачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належним чином. Клопотання про розгляд справи за їх відсутності, відзив на позовну заяву до суду не подавали, про причини неявки суд також не повідомляли. Суд, також, враховує, що складовим елементом права на справедливе судочинство є судовий розгляд справи упродовж розумного строку (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) від 04 листопада 1950 року та рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Світлана Науменко проти України» від 09 листопада 2004 року, пункт 86; «Странніков проти України» від 03 травня 2005 року, пункт 40; «Лещенко і Толюпа проти України» та «Смирнова проти України» від 08 листопада 2005 року, пункт 54, «Антоненков та інші проти України» від 22 листопада 2005 року, пункт 41). Суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 1 ст. ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Також, у рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Германії» від 04 жовтня 2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. Отже відповідачі зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З матеріалів справи не вбачається, що відповідачі надавали суду доказів неможливості прибути в судове засідання. Суд враховує строки розгляду справи, передбачені законом, дві неявки відповідачів в судове засідання без поважних причин, а також не встановлення наявності поважних причин для неявки. Також, судом вжито всіх можливих заходів для повідомлення відповідачів про розгляд справи, забезпечено всі процесуальні права у спосіб, передбачений ЦПК України. Виходячи з вищезазначеної практики ЄСПЛ, враховуючи зазначені обставини неявки відповідачів до суду, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності відповідачів, які з 11 січня 2022 року, тобто з моменту прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, до ухвалення даного рішення жодного разу до суду не прибули, станом розгляду справи не цікавилися, тим самим своїм процесуальним обов`язком з`явитись в судове засідання за викликом, знехтували. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, судом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши та оцінивши надані сторонами письмові докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, беручи до уваги, що представник позивача у поданій до суду заяві позов підтримав, просив його задовольнити, представник відповідача [PERSON] у відзиві просив відмовити у задоволенні позову, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню і такий висновок суду ґрунтується на наступному. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із зобов`язального права, пов`язані з ухиленням боржника від виконання своїх обов`язків з повернення кредитних коштів кредитору, тому при вирішенні спору між сторонами слід керуватися Цивільним Кодексом України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Між ТОВ «АВТО ПРОСТО» (а. с. 36-40, 41, 42, 200), позивачем у справі, та [PERSON] , відповідачем у справі, було укладено Договір № 725301 від 21 серпня 2017 року та підписано додаток № 1 до нього, який є невід`ємною частиною вказаного Договору(а. с. 7-10, 11, 12). Відповідно ст. 1 Договору предметом Договору є надання учаснику фінансової послугиз адміністрування фінансових активів для придбання Автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему АвтоТак. Згідно з п. 2.5 ст. 2 Договору, періодичні платежі, сплачені учасником у встановлені строки та відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної на момент сплати, зараховуються як відсоток від поточної ціни автомобіля та не підлягають перерахунку. Після одержання автомобіля та реєстрації його на своє ім`я споживач зобов`язаний і надалі сплачувати кошти за автомобіль до повної його оплати 100 % від ціни автомобіля. Отже, Договором передбачена щомісячна сплата внесків за (товар) автомобіль, який передається споживачеві у рамках укладеної угоди, а не за можливість одержання права на купівлю товару. Відповідно до пункту 7.1 ст. 7 розділу II Договору учасник, якому вже надано право на отримання автомобіля, має право звернутися з проханням надати будь-яку марку та/або модель автомобіля, що відрізняється від марки та/або моделі автомобіля, зазначеної в додатку № 1. Пунктом 7.2 ст. 7 розділу II, Договору передбачено, що якщо обрана учасником марка та/або модель автомобіля коштує дорожче, ніж модель автомобіля, зазначена в додатку № 1, учасник зобов`язаний одноразовим платежем сплатити різницю їх поточної ціни у відповідному місяці до моменту отримання автомобіля. 28 вересня 2017 року [PERSON] , відповідач у справі, отримав право на отримання автомобіля вказаного автомобіля. 20 жовтня 2017 року [PERSON] , відповідач у справі, реалізував своє право на вибір іншого автомобіля шляхом підписання акту вибору автомобіля, згідно з яким він просив передати замість автомобіля «Chevrolet Tracker» автомобіль «Chery TIGGO 5» (а. с. 13). [PERSON] , відповідач у справі, отримав у власність автомобіль «Chery TIGGO 5», 2017 року випуску (кузов № [NUMBER] ) та здійснив реєстрацію вказаного автомобіля на своє ім`я і отримав реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а. с. 14). На день надання права на отримання автомобіля марки Chevrolet Tracker базової комплектації його вартість визначена у сумі 460 030,00 грн., а обраного [PERSON] , відповідачем у справі, автомобіля «Chery TIGGO 5» вартість на момент отримання становила - 468 000,00 грн. (а. с. 17, 18). Різниця вартості автомобілів в розмірі 7 970,00 грн. була сплачена [PERSON] , відповідачем у справі (а. с. 19). Відповідно до умов Договору (п. 2.3, ст. 7 Розділу ІІ Договору та додатку № 1) [PERSON] , відповідач у справі, зобов`язався сплачувати періодичний платіж разом із щомісячною винагородою протягом перших 15 (п`ятнадцяти) календарних днів місяця та щомісячну винагороду шляхом сплати 120 щомісячних внесків (а. с.12). За період з вересня 2017 року по січень 2021 року включно, [PERSON] , відповідачем у справі, було сплачено 54,1821 % ціни автомобіля (періодичних платежів) та 66 щомісячних внесків в оплату винагороди позивача. Починаючи з лютого 2021 року [PERSON] , відповідач у справі, припинив виконувати взяті на себе зобов`язання, а саме сплачувати щомісячні внески, чим порушив умови Договору (а. с. 19). Згідно положень п/п. 8.2.1.4 п. 8,2 ст. 8 Розділу ІІ Договору [PERSON] , відповідачем у справі, було надано позивачу гарантію забезпечення ним зобов`язань за договором застави та договором поруки - гарантією поручителів, платоспроможність яких підтверджена документально (а. с. 8). 05 жовтня 2017 року між ТОВ «АВТО ПРОСТО», позивачем у справі, та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідачами у справі, укладено договір поруки, за яким останні зобов`язалися відповідати перед кредитором у разі невиконання [PERSON] , відповідачем у справі, зобов`язань за Договором № 725301 від 21 серпня 2017 року (а. с. 15). 20 жовтня 2017 року між ТОВ «АВТО ПРОСТО», позивачем у справі, та [PERSON] , відповідачем у справі, укладено договір застави, згідно умов якого для забезпечення вимог щодо виконання зобов`язань за Договором № 725301 від 21 серпня 2017 року [PERSON] , відповідач у справі, передав у заставу автомобіль «Chery TIGGO 5», 2017 року випуску, кузов № [NUMBER] (а. с. 16). В порушення умов зазначеного Договору [PERSON] , відповідач у справі, взяті на себе зобов`язання не виконав, внаслідок чого в нього виникла заборгованість перед позивачем, яка згідно з розрахунком, наданими позивачем, на дату подання позову до суду (16 грудня 2021 року) з урахуванням заборгованості за договором, індексу інфляції за весь період прострочення, 3% річних від простроченої суми заборгованостісклала загальну суму 450 276,88грн. (а. с. 4, 136). За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд першої інстанції при вирішенні справи виносить рішення на підставі належних та допустимих доказів, досліджених в судовому засіданні відповідно до глави 5 ЦПК України. Стаття 81 ЦПК України зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами згідно зі ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам, зазначеним у статтях 77-80 ЦПК України. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України, ст. 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Виходячи з вимог ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотнихумов договору. Згідно з ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор має паво вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилом ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Отже, статтею 598 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором». Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», діючого на момент виникнення між сторонами правовідносин, фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, відповідно до п. 11-1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», діючого на момент виникнення між сторонами правовідносин, (який є спеціальним законом у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг), є фінансовою послугою. Судом встановлено, що порядок сплати внесків за програмою АвтоТак визначений підписаним сторонами Договору № 725301 від 21 серпня 2017 року та додатку № 1 до нього. В додатку № 1 також детально зазначено механізм визначення ціни автомобіля, яка береться за основу при обрахунку щомісячних внесків; розмір внесків встановлено у відсотках до поточної ціни автомобіля. Підписавши Договір та додаток № 1 до нього, [PERSON] , відповідач у справі, погодився щомісячно сплачувати повні внески, складові яких розраховуються з поточної ціни автомобіля, яка визначається на останній робочий день кожного місяця, і може бути змінена, зокрема, у разі припинення продажу відповідної моделі і прийняття за основу розрахунку іншої моделі. Така система оплати повністю узгоджується з правовою природою угоди про надання послуг з придбання товарів у групах, якою передбачається для учасника можливість отримати у власність обраний ним автомобіль до виплати його повної вартості за рахунок коштів, сплачених іншими учасниками групи, які не отримали автомобілі, проте мають потенційне право на це. Придбання автомобіля за такою угодою відбувається за його дійсною вартістю на момент купівлі, яка в силу ринкових тенденцій може відрізнятися від вартості автомобіля, виданого іншим учасникам раніше. За таких обставин сторонами не визначається остаточний обсяг грошового зобов`язання, так як сума щомісячних внесків та інших платежів залежить від ціни автомобіля, встановленої постачальником в останній день кожного місяця. Судом встановлено, що Договором № 725301 від 21 серпня 2017 року та додатком № 1 до нього передбачена можливість зміни поточної ціни автомобіля, що призвело до зміни суми заборгованості та розміру платежів. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що заявлений позивачем розмір заборгованості за Договором № 725301 від 21 серпня 2017 року є доведеним. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до роз`яснень, що викладені у п. 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спрів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, судам роз`яснено, що за змістом ст. 552, ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Оскільки боржник [PERSON] , відповідач у справі, за Договором № 725301 від 21 серпня 2017 року зобов`язання не виконував, з відповідачів заборгованість по вказаному договору підлягає до солідарного стягнення. Як вбачається з розрахунків, наданих позивачем, правильність яких перевірена судом, загальна сума заборгованості відповідачів перед позивачем станом на 16 грудня 2021 року становить 450 276,88 грн., а саме: заборгованість за Договором № 725301 від 21 серпня 2017 року - 334 487,35 грн.; індекс інфляції за весь період прострочення - 99 734,14 грн.; 3% річних від простроченої суми - 16 055,39 грн. (а.с. 136). Доказів, в розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК України, щодо неправильності складених розрахунків заборгованості за Договором відповідачами до суду не надано, інший розрахунок заборгованості на іншу дату за укладеними договорами між сторонами у справі суду також не надано, відтак, розрахунок приймається судом як доказ у вирішенні спору. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідачів у справі, наведеної вище заборгованості за Договором № 725301 від 21 серпня 2017 року є доведеними, а тому є такими, що підлягають задоволенню, оскільки зібрані у справі докази та їх належна оцінка доводять, що позов обґрунтований, а викладені позивачем в позовній заяві обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та вони не спростовані відповідачами. Суд не бере до уваги доводи, викладені представником [PERSON] , відповідача у справі, у відзиві про те, що позивач взагалі не міг укладати договір з надання фінансових послуг; грошові кошти, які просить позивач стягнути на його користь, не є і не були власністю позивача, а є власністю інших осіб; суду не надано доказів делегування позивачу права стягувати грошових коштів в інтересах інших осіб; позивачу не належить право вимоги стягнення у судовому порядку коштів учасників групи; не підтверджено ціну автомобіля, за яку він був куплений; відсутній графік внесків; номеру групи, номеру учасника у групі, оскільки представником відповідача [PERSON] в порушення вимог ст. 81 ЦПК України суду не надано жодного переконливого доказу на зазначене, а також в порушення вимог ст. 178 ЦПК України до відзиву не додано жодного доказу, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача [PERSON] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем під час звернення до суду з позовом майнового характеру у розмірі 6754,15 грн., оскільки його позов задоволено та понесені витрати підтверджені відповідними документами. Щодо повернення надмірно сплаченого судового збору, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 16 грудня 2021 року до суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, та до позову додано платіжне доручення № 1054 від 06 грудня 2021 рокупро сплату судового збору у сумі 5017,31 грн. (а. с. 1-5, 6). 30 вересня 2022 року до суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» про збільшення розміру позовних вимог та як вбачається з прохальної частини заяви, позивачем заявлено позовну вимогу майнового характеру про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості у розмірі 450 276,88 грн. До заяви про збільшення позовних вимог додано платіжне доручення № 524 від 22 вересня 2022 року про сплату судового збору у сумі 2481,00 грн. (а. с. 135-136, 138). Таким чином, позивачу при зверненні до суду з вимогою майнового характеру про стягнення заборгованості у розмірі 450 276,88 грн. необхідно було сплатити судовий збір у розмірі 6754,15 грн. (450 276,88 грн. х 1,5 %), однак позивачем сплачено судовий збір у сумі 7498,31 грн. (5017,31 грн. + 2481,00 грн.) . Судом встановлено, що позивачем було надмірно сплачено судовий збір у розмірі 744,16 грн. (7498,31 грн. - 6754,15 грн.). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом; Згідно з ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у випадках, установлених п. 1 ч. 1 цієї статті, судовий збір повертається зокрема в розмірі переплаченої суми. Враховуючи, що позивачем при зверненні до суду з вимогою майнового характеру судовий збір сплачено у більшому розмірі, ніж визначено законом, суд дійшов висновку про повернення позивачу суму надміру сплаченого судового збору в розмірі 744,16 грн. Також, суд звертає увагу на те, що у зв`язку з недостатньою кількістю суддів (з 2017 року кількість суддів в Арцизькому районному суді Одеської області зменшилася з 5 до 1), щодо яких має здійснюватися автоматизований розподіл справ, внаслідок чого навантаження на одного суддю виходить за межі фізичних можливостей. В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів - всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу. У пункті 33, 35 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам - членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст. 6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати. Отже, у судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал, тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів у зв`язку з надмірним навантаженням, яке утворилося на суддю, яка одна замість п`яти суддів здійснює правосуддя в Арцизькому районному суді Одеської області, унеможливило розгляд наявної справи у строки, передбачені ЦПК України. На підставі ст. ст. 509, 525, 526, 554, 598, 611, 625, 629, 638, 903 ЦК України, ст. 2, 4, 5, 12, 13, 44, 76-81, 89, 128, 130, 141, 178, 211, 247, 263-265, 268, 273, 279, 280-281, 284, 289, 354 ЦПК України, суд -

Outcome: approved