Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

17.02.2023 [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що з 08 червня 2022 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та рішенням суду від 30.03.2018 шлюб між ними було розірвано. Від спільного проживання вони мають дочку - [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом із нею та перебуває на її повному утриманні. Відповідач після розірвання шлюбу самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дочки, аліменти не сплачує, навчанням не цікавиться, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкуються із дочкою в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умови для отримання дитиною освіти. Тому, просила позбавити [PERSON] стосовно його дочки - [PERSON] , [INFO] . 21.03.2023 судом постановлено ухвалу, якою прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та за правилами загального позовного провадження призначено підготовче судове засідання. 04.05.2023 судом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач - [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та зазначила, що у період шлюбу із відповідачем у них народилося двоє дітей: син - [PERSON] , [INFO] та дочка - [PERSON] , [INFO] , на їх утримання рішенням суду від 09.01.2018 було стягнуто аліменти, однак згідно довідки ВДВС борг зі сплати аліментів становить 80113,75 грн. Відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дочки у повному обсязі, навіть не спілкується із нею, не вітає з днем народження та іншими святами. Тому, просила позбавити [PERSON] стосовно його дочки - [PERSON] , [INFO] , а судові витрати залишити за нею без відповідного відшкодування. Відповідач - [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив, відзив на позов та заяви з процесуальних питань до суду не подав. Третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради в судове засідання свого представника не направила, про день, час місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду висновок щодо спору та заяву про розгляд справи за відсутності представника служби. На підставі ст. 280 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи. Суд, заслухавши пояснення позивача, показання свідка, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач - [PERSON] , [INFO] , та відповідач - [PERSON] , [INFO] , перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 червня 2002 року та рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2018 року, у справі № 357/1706/18, яке набрало законної сили 02.05.2018, шлюб між ними було розірвано. Від спільного проживання сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджено матеріалами справи ( а.с.5,9,10,11). Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 січня 2018 року, у справі № 357/14153/27, яке набрало законної сили 19.02.2018, з [PERSON] на користь [PERSON] на дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , були стягнуті аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно з 22.11.2017 до досягнення дітьми повноліття. На підставі даного рішення було видано виконавчий лист, який пред`явлений стягувачем на примусове виконання до Білоцерківського ВДВС у Білоцерківському районі Київської області та станом на 30.09.2022 за відповідачем рахується заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 80113,73 грн, що підтверджено матеріалами справи (а.с.12) та інформацією з ЄДРСР. Також, встановлено, що [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , разом із дочкою - [PERSON] , [INFO] , що підтверджено матеріалами справи ( а.с.7,8). З матеріалів справи ( а.с. 36,37) вбачається, що неповнолітня [PERSON] , [INFO] , навчається в 5-Б класі Білоцерківської гімназії «Звитяга» - початковій школі № 8 Білоцерківської міської ради Київської області, характеризується позитивно, її мати приділяє увагу дочки, відвідує батьківські збори, постійно цікавиться досягненнями дитини. Також, встановлено, що відповідач - [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с.20), життям дочки не цікавиться, не приймає участі у її житті, матеріально не допомагає, не забезпечує дитині необхідного харчування та медичного догляду,не вітає на свята, що підтверджено матеріалами справи, які узгоджуються з показаннями свідка [PERSON] . 23.05.2023 Виконавчий комітет Білоцерківської міської ради Київської області ухвалив рішення № 422 (а.с.49), відповідно до якого, орган опіки та піклування дійшов висновку, що [PERSON] , в порушення вимог чинного законодавства України з питань охорони дитинства ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дочки, що є підставою для позбавлення його батьківських прав, а позбавлення його батьківських прав стосовно [PERSON] , [INFO] , є доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 141 СК України батько і мати мають рівні права й обов`язки у відношенні своїх дітей. Згідно ст. 154 СК України захист прав і інтересів неповнолітніх дітей належить їхнім батькам. Відповідно до ст.150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ст.165 Сімейного Кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Верховний суд України в ч. 2 п. 16 Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року наголосив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч.1 ст.164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов`язки. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. А відповідно до ст. 27 цієї Конвенції, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Європейський суд з прав людини (рішення у справі "Хант проти України" від 07.12.2006, рішення у справі Olsson v. Sweden (№2) від 27.11.1992) нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Рішення Європейського Суду з прав людини згідно з ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" мають в Україні значення джерела права. Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української Радянської Соціалістичної Республіки від 27 лютого 1991 р., частин 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Судом встановлено, що відповідач - [PERSON] свідомо самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків в повній мірі щодо дитини - [PERSON] , [INFO] , не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує дочку необхідним харчуванням, не займається лікуванням дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, в добровільному порядку кошти на потреби дочки не надає та не сплачує аліменти. Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідач відзив на позов із запереченнями та доказами в спростування доводів позивача до суду не подав. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Відповідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач сплатила при подачі позову до суду судовий збір у розмірі 1073,60 грн., та заявила клопотання про залишення даних витрат за нею без відповідного відшкодування.

Outcome: approved