Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-26 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовною заявою про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до свідоцтва про народження дитини [PERSON] серії [NUMBER] , її батьками є відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до наказу управління «Служба у справах дітей» департаменту гуманітарної політки Львівської міської ради від 05.07.2022 № 254, неповнолітню [PERSON] , [INFO] , поставлено на облік як дитину, що опинилась в складних життєвих обставинах у зв`язку із ухилянням її батьків - [PERSON] та [PERSON] від виконання батьківських обов`язків з виховання дитини. Відповідно до відповіді від 09.11.2022р. КНП ЛОР «Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень» встановлено, що [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку в лікаря-нарколога медичного центру з листопада 2005 року, в лікувальній програмі замісної підтримувальної терапії не перебуває, [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку в лікаря-нарколога медичного центру з грудня 2011 року, в лікувальній програмі замісної підтримувальної терапії не перебуває. Відповідно до листа КНП «2-а міська поліклініка м. Львова» від 12.08.2022 № 797, батьки дитини [PERSON] та [PERSON] належним чином не піклуються про здоров`я та фізичний розвиток дитини [PERSON] , [INFO] . 01.12.2022р. неповнолітня [PERSON] звернулась із заяву у Франківську районну адміністрацію Львівської міської ради з проханням позбавити батьківських прав батьків [PERSON] та [PERSON] у зв`язку з залежністю батьків. 12.12.2022р. на засідання комісії з питань захисту прав дитини при Франківській районній адміністрації прибула бабця дитини [PERSON] та неповнолітня [PERSON] . Неповнолітня [PERSON] повідомила, що обоє батьків є узалежненими, додатково зазначила, що матір інколи не ночує вдома, може піти посеред ночі, не приходить додому по декілька днів. З батьком контактує в телефонному режимі, останній раз батько купив куртку у жовтні 2022 року, матір фінансово не утримує. Бабця [PERSON] повідомила, що матір не бере участі у житті дитини, у її вихованні, матеріально не забезпечує, зазначила, що матір є узалежнена, місце перебування матері, часто їй невідоме. Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради, як органом опіки та піклування видано висновок від 21.12.2022 №260001-вих-113699, про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [PERSON] відносно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Відтак, просить позов задоволити, позбавити відповідачів батькіських прав та стягнути з них аліменти на утримання неповнолітньої [PERSON] . Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 09.05.2023 року провадження у справі відкрито та справу призначено до підготовчого засідання. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 27.06.2023р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в даному судовому засіданні. В судове засідання учасники судового процесу не прибули, хоч належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Представник позивача подала заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задоволити, щодо ухвалення заочного рішення не заперечує. Третя особа подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В телефонному режимі відповідачка [PERSON] повідомила секретарю судового засідання, що не бажає брати участь в судовому процесі, немає можливості забезпечувати дитині належний рівень виховання та розвитку, не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою учасників справи в судове засідання, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, розгляд справи проведено судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Статтею 150 СК України, встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Зокрема, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства», передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.16 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовку її до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Відповідно до наказу управління «Служба у справах дітей» департаменту гуманітарної політки Львівської міської ради від 05.07.2022 № 254, неповнолітню [PERSON] , [INFO] , поставлено на облік як дитину, що опинилась в складних життєвих обставинах у зв`язку із ухилянням її батьків - [PERSON] та [PERSON] від виконання батьківських обов`язків з виховання дитини. Відповідно до відповіді від 09.11.2022р. № 1603 КНП ЛОР «Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень» встановлено, що [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку в лікаря-нарколога медичного центру з листопада 2005 року, в лікувальній програмі замісної підтримувальної терапії не перебуває, [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку в лікаря-нарколога медичного центру з грудня 2011 року, в лікувальній програмі замісної підтримувальної терапії не перебуває. Відповідно до листа КНП «2-а міська поліклініка м. Львова» від 12.08.2022 № 797, батьки дитини [PERSON] та [PERSON] належним чином не піклуються про здоров`я та фізичний розвиток дитини [PERSON] , [INFO] . Згідно висновку Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 21.12.2022р. №260001-вих-113699 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , дитина [PERSON] проживає разом з матір"ю, яка належним чином не піклується про здоров"я дитини та її фізичний розвиок, інколи не ночує вдома, не приходить додому по декілька днів, не бере участь у вихованні, матеріально дитину не забезпечує. Статтею 180 СК України визначено, що кожен з батьків повинен утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Частиною 3 ст. 181 Сімейного кодексу України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх з відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 5 СК України, держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків , встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. Відповідно із статтею 9 Конвенції про права дитини, держава має забезпечити, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків , коли за рішенням суду встановлено, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Відповідно до Декларації прав дитини від 20.11.1959, малолітня дитина не повинна, крім випадків коли є виключні обставини , бути розлучена зі своєю матір`ю. Судовим розглядом встановлено, що відповідачі свідомо нехтують своїми батьківськими обов`язками, не забезпечують дитину необхідним харчуванням, медичним доглядом і лікуванням, що негативно впливає на її фізичний та духовний розвиток, не створюють їй належних умов проживання, матеріально не забезпечують, не в повній мірі усвідомлюють свою батьківську роль. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, розцінюються як свідоме ухилення відповідачів від батьківських обов`язків по вихованню неповнолітньої дитини, що передбачене ст. 150 СК України. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження того, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно з ч. 3 ст. 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ч. 3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 2 статті 182 СК України, зазначено, що мінімальний розмір аліментів на дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Для спростування доводів позову відповідачі не скористалися своїм правом подати відзив на позовну заяву, жодних належних і допустимих доказів, визначених законом, суду не представили. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Абз. 4 п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов"язаних з розглядом справи. Ч.1 ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідачів в користь держави підлягає стягненню судовий збір з розгляду даної справи. На підставі викаденого,

Outcome: approved