Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

Позивач Державний торговельно-економічний університет (далі по тексту - ДТЕУ) звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості з одержувача цільового пільгового кредиту для здобуття вищої освіти. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, 23.12.2004 року між Київським національним торговельно-економічним університетом та відповідачем [PERSON] була укладена угода № 4 про надання цільового пільгового державного кредиту для здобуття вищої освіти, на підставі якого позивач надав відповідачу цільовий пільговий державний кредит для здобуття у навчальному закладі вищої освіти за рахунок коштів державного бюджету за освітньо-кваліфікаційним рівнем бакалавр, спеціаліст (магістр), напрямом підготовки (спеціальністю) «Менеджмент організацій» за денною формою навчання, а відповідач зобов`язався повернути протягом 15 років використаний на навчання кредит у сумі 5500 грн. та відсотки за користування кредитом в розмірі 1456,51 грн. Як зазначає позивач, відповідач не виконав умови угоди, тобто не вніс плату за користування кредитом, в результаті чого утворилась заборгованость в загальному розмірі 1576,63 грн., а також нараховано пеню, передбачену п.7.2 угоди, в розмірі 2996,45 грн. та інфляційні втрати в розмірі 357,91 грн. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить стягнути з відповідача вказані суми, що в загальному розмірі становить 4930,99 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 2684,00 грн. та витрати на правову допомогу. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 25.04.2023 року відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. 10.07.2023 року до суду надійшла заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності. У даній заяві відповідач не заперечує проти наявної заборгованості за основним зобов`язанням в розмірі 1576,63 грн. та інфляційних втрат в сумі 357,91 грн., проте зазначає про пропуск позивачем строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені за період до 30.06.2018 року. Щодо стягнення пені за подальший період відповідач зазначив про відсутність підстав для її стягнення, вказуючи на законодавчі зміни, запроваджені у зв`язку із карантином. 11.07.2023 року до суду надійшли заперечення представника позивача Івасина О.Р. на заяву відповідача, в яких він просить відмовити в задоволенні заяви про застосування строків позовної давності, посилаючись на її необґрунтованість та безпідставність. В судове засідання представник позивача Івасин О.Р. не з`явився, надавши суду клопотання, в якому просить розглядати справу в його відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи обставини справи, обізнаність відповідача про розгляд справи в суді та наявність його заяв про застосування наслідків спливу позовної давності, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних доказів. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з"явились, відповідно до ст.247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 23.12.2004 року між Київським національним торговельно-економічним університетом, правонаступником якого є ДТЕУ, та [PERSON] була укладена угода № 4 про надання цільового пільгового державного кредиту для здобуття вищої освіти, на підставі якого позивач надав відповідачу цільовий пільговий державний кредит для здобуття в навчальному закладі вищої освіти за рахунок коштів державного бюджету за освітньо-кваліфікаційним рівнем бакалавр, спеціаліст (магістр), напрямом підготовки «Менеджмент організацій», за денною формою навчання, а відповідач зобов`язався повернути протягом 15 років використаний на навчання кредит у сумі 5500 грн. та відсотки за користування кредитом в розмірі 1456,51 грн., починаючи з 12 місяця після закінчення навчання, тобто з 30.05.2006 року по 30.06.2020 року (п.п.3.3, 6.1 угоди та додаток № 1 до угоди). Відповідач відповідно до умов вказаних угод засвідчив, що всі умови Угоди йому зрозумілі та він вважає їх справедливими по відношенню до себе та підтвердив свою здатність їх виконувати. Також, відповідно до п. 7.2 угоди, у випадку ухилення одержувача кредиту від повернення кредиту чи відсотків за користування ним одержувач сплачує навчальному закладу пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від неповернутої в строк суми. Судом також встановлено, що відповідачем неналежно виконувались умови вказаної угоди, наслідком чого стало стягнення з відповідача заборгованості за рішенням Євпаторійського міського суду АР Крим від 03.04.2012 року у справі № 0106/1652\\2012 та рішенням Печерського районного суду м.Києва від 11.10.2017 року у справі № 757/37108/17-ц. Крім того, за період 2019-2021 роки позивачем надсилалися відповідачу листи-вимоги, які залишені відповідачем без реагування. Згідно наданих позивачем розрахунків, відповідач має заборгованість за вищевказаною угодою: терміном до 30.06.2017 року - 410,67 грн.; терміном до 30.06.2018 року - 399,67 грн.; терміном до 30.06.2019 року - 388,67 грн.; терміном до 30.06.2020 року - 377,62 грн., а всього 1576,63 грн. На вказану суму також нараховано пеню в розмірі 2996,45 грн. та інфляційні втрати в розмірі 357,91 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. В силу ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Матеріалами справи підтверджується, що на даний час відповідачем не виконані зобов`язання за укладеною з позивачем угодою, наявна заборгованість у розмірі 1576,63 грн., вона підлягає стягненню з нього у примусовому порядку. Відповідно до статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною першою статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. З урахуванням приписів ст. 549 ЦК України правовими наслідками порушення грошового зобов`язання є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно із ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки відповідач прострочив виконання свого зобов`язання передбаченого договором, то вимога позивача про стягнення інфляційних втрат у розмірі 367,91 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Що стосується вимог про стягнення з відповідача пені, то суд зазначає наступне. Згідно наданого позивачем розрахунку, відповідачу нараховано пеню за періоди повернення кредиту до 30.06.2014 року - 828,84 грн., до 30.06.2015 року - 608,99 грн., до 30.06.2016 року - 457,89 грн. до 30.06.2017 року - 472,65 грн., до 30.06.2018 року - 342, 65 грн., до 30.06.2019 року - 194,87 грн., до 30.06.2020 року - 90,56 грн., а всього 2996,45 грн. Стаття 549 ЦК України регламентує, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст.551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України, особливість пені полягає у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватися на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Разом із тим, відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності. Отже, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Аналіз вказаних норм ЦК України та релевантної практики Верховного Суду дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Згідно з вимогами ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Крім того, 04 липня 2020 року набрав чинності Закон України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19», відповідно до якого розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України був доповнений пунктом 15 такого змісту: «15. У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення». Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 р. на всій території України був встановлений карантин, який тривав і на час звернення позивача до суду у квітні 2023 року. З урахуванням положень ч.2 ст.258 ЦК України та Закону України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача пені за період до 12.03.2020 року належить відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Щодо інших вимог про стягнення пені суд приходить до висновку, що оскільки заявлені позивачем грошові вимоги за своєю природою є пенею, нарахованою у період карантину, встановленого Постановою Кабінетом Міністрів України на всій України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби СОVID-19, то в силу приписів пункту 15 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України позичальник (відповідач) звільняється від обов`язків сплачувати на користь позикодавця (позивача) пені за прострочення повернення коштів, а тому законні підстави задоволення вимог в цій частині відсутні. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Як вбачається з положень ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Об`єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наявний у матеріалах цивільної справи. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача основної суми заборгованості в розмірі 1576,63 грн. та інфляційних втрат в розмірі 357,91 грн. та не вбачає підстав для стягнення з відповідача пені в загальному розмірі 2996,45 грн., а тому відмовляє в задоволенні позову в цій частині. Інші доводи представника позивача на висновки суду не впливають та підстав для задоволення вимог в цій частині не дають. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволених вимог, а саме судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1052,99 грн..

Outcome: partial