Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-16 00:00:00

13 червня 2022 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача [PERSON] , визначивши третьою особою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Терещенко Н.С., із вимогою про визнання права забудовника та права власності в порядку спадкування (а. с. 2-5). В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що [INFO] померла її мати [PERSON] . Вказує, що після смерті її матері залишилося спадкове майно, яке набуте під часу шлюбу з її батьком [PERSON] та яке складається з: квартири [ADDRESS] ; транспортного засобу Renault Logan 1598 (2013) кузов № [NUMBER] , який був відчужений відповідачем після смерті [PERSON] та гараж № [NUMBER] в ГК «Автолюбитель-5» по вул. Арбатській, 32г. Стверджує, що у встановлений законом строк вона звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Терещенко Н.С. із заявою про прийняття спадщини за законом. Натомість, 10 лютого 2022 року, нею було отримано постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказане майно у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказане майно, оскільки останні знаходяться у відповідача й останній свідомо їх не надає позивачці, перешкоджаючи їй в оформленні її спадкових прав. З цих підстав прохає суд визнати за нею право власності на частину квартири [ADDRESS] частину гаражу № [NUMBER] в ГК «Автолюбитель-54» по вул. Арбатській, 32-Г у м. Дніпрі в порядку спадкування за законом, та стягнути з відповідача компенсацію вартості транспортного засобу Renault Logan 1598 (2013) кузов № [NUMBER] , державний номер [NUMBER] у розмірі 54249 гривень 61 копійка. Ухвалою суду від 16 червня 2022 року по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове (а. с. 42), копія якої надіслана учасникам справи 16 червня 2022 року за вихідним № 9370/22-вих/2/204/1579/22 (а. с. 46). 16 вересня 2022 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву (а. с. 127-130) та клопотання про визнання поважними причини пропуску строків та їх поновлення (а. с. 121-123), в яких він позовні вимоги не визнає проти їх задоволення заперечує в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначає про те, що позивачкою передчасно заявлені вимоги щодо визнання права власності на спадкового майна, без наявності вимог щодо визнання правового статусу належності майна до спільної сумісної власності майна подружжя. Вказує, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Зазначає, що відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 23 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду по захист своїх спадкових прав за правилами позовного провадження. Вказує, що постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10 лютого 2022 року не охоплює частини заявленого спадкового майна, зокрема гараж № [NUMBER] в гаражному кооперативі «Автолюбитель-5» у м. Дніпрі по вул. Арбатській, 32г. Крім того, вважає, що позивачкою безпідставно заявлені вимоги щодо визнання права власності в порядку спадкування за законом на частину вказаного гаражу без доказу набуття майна відповідачем. Разом з цим, вважає безпідставно заявленою середню ринкову вартість автомобіля RENAULT LOGAN, 2013 року у сумі 216998 гривень 45 копійок та, відповідно, визначений розмір компенсації у сумі 54249 гривень 61 копійка, оскільки даний автомобіль було продано за договором купівлі-продажу транспортного засобу 1241/2021/2771512 від 02 вересня 2021 року за 149000 гривень. Більш того, стверджує, що його ринкова вартість на 14 вересня 2022 року становить 147367 гривень 64 копійок. Разом з цим, вважає заявлені позивачкою витрати на правову допомогу у сумі 15000 гривень непропорційними та не співмірними зі складністю справи та такими, що не підтверджені належними доказами. Тому прохає суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Разом з цим, вказує на те, що своїм правом на надання відзиву він зміг скористатися лише після того, як знайшов 16 серпня 2022 року адвоката та 29 серпня 2022 року ознайомився з матеріалами справи, а тому прохає суд визнати причини пропуску на надання відзиву поважними та поновити їх. Протокольною ухвалою суду від 31 жовтня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті (а. с. 164). У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, прохали їх задовольнити. У судовому засіданні представниця відповідача - адвокатка Мажара Н.І., проти задоволення позовної заяви заперечувала, обґрунтування надала аналогічні тексту відзиву на позовну заяву. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Терещенко Н.С. в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності (а. с. 66). Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 10 серпня 2021 року (а. с. 25, 69). Позивачка є донькою померлої [INFO] [PERSON] , та відповідача, що підтверджується її копією свідоцтва народження серії [NUMBER] від 22 січня 1963 року (а. с. 26, 72 на звороті) та копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 06 квітня 1984 року (а. с. 72). Відповідач є чоловіком померлої [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 22 липня 1961 року (а. с. 27, 73). Відповідно до відповіді, яка надана Відділом обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур № 14/5-14290 від 17 вересня 2021 року, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , на день своєї смерті була зареєстрована у кв. [ADDRESS] разом із відповідачем [PERSON] (а. с. 82). Звертаючись з вказаним позовом до суду, позивачка стверджувала, що на день смерті [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя належало: квартира [ADDRESS] , гаражу № [NUMBER] в ГК «Автолюбитель-54» по вул. Арбатській, 32-Г у м. Дніпрі та транспортний засіб Renault Logan 1598 (2013) кузов № [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , а тому частка вказаного майна є спадковим майном на частку якого вона претендує в порядку спадкування за законом. Так, з відповіді КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради № 11614 від 02 вересня 2021 року (а. с. 20) вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] , містяться відомості про право спільної власності, що належить [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01 березня 1994 року, виданого Виробничим обєднанням «Південний машинобудівний завод», згідно розпорядження № 2753, зареєстроване в КП «МБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 31п за реєстровим № 37. Відповідно до відповіді КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради № 12222 від 14 вересня 2021 року (а. с. 17), станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі відомості про реєстрацію права власності на гараж № [NUMBER] в гаражному кооперативі «Автолюбитель-5» по вул. Арбатській, 32-г у м. Дніпрі, відсутні. З відповіді Територіального сервісного центру МВС № 1242 в Дніпропетровській області № 31/4-1242-1179 від 08 вересня 2021 року (а. с. 19) та № 31/4-1242-507 від 01 липня 2022 року (а. с. 57) вбачається, що транспортний засіб Renault Logan 1598 (2013), чорний, кузов № [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , право власності на який відповідно до свідоцтва [NUMBER] від 16 березня 2013 року належало [PERSON] , 02 вересня 2021 року перереєстровано на нового власника за договором купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ (ТСЦ 1241) № 1241/2021/2771512 від 02 вересня 2021 року. Так, з договору купівлі-продажу транспортного засобу № 1241/2021/2771512 від 02 вересня 2021 року (а. с. 103 та на звороті) вбачається, що за вказаним договором [PERSON] відчужив на користь [PERSON] за 149000 гривень транспортний засіб марки Renault моделі Logan, 2013 року випуску, чорного кольору, VIN № [NUMBER] , рама [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , право власності на який було зареєстровано за продавцем 16 березня 2013 року. Відповідно до висновку експертного дослідження автотоварознавця по визначенню середньоринкової вартості КТЗ експерта-автотоварознавця Крутінь В.І. від 09 лютого 2021 року (а. с. 30-35), що складений на замовлення [PERSON] , середньо ринкова вартість автомобіля марки Renault Logan, 2013 року виготовлення, з об`ємом двигуна 1,6і, з типом кузова універсал, в комплектації Life, обладнаного механічною коробкою КП, становить 216998 гривень 456 копійок. Відповідно до висновку експерта 296т22 про оцінку транспортного засобу від 14 вересня 2022 року судового експерта Пилипенка А.І., що складений на замовлення [PERSON] (а. с. 133-157), ринкова вартість легкового автомобіля Renault Logan 1,6і, реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , на дату оцінки становить 147367 гривень 64 копійки. 17 серпня 2021 року позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті її матері [PERSON] , померлої [INFO] (а. с. 67-68), яка зареєстрована за № 127 від 17 серпня 2021 року. 25 серпня 2021 року із заявою про прийняття спадщини після смерті дружини [PERSON] , померлої [INFO] до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Терещенко Н.С. звернувся відповідач [PERSON] (а. с. 74, 87). 08 лютого 2022 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Терещенко Н.С. із заявою № 14 (а. с. 86), в якій вказала на наявність спору між спадкоємцями та прохала нотаріуса не видавати свідоцтва про право на спадщину та/або про право власності жодному із спадкоємців, оскільки вона планує звертатися до суду. 10 лютого 2022 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Терещенко Н.С. із заявою № 17 (а. с. 89), в якій прохала видати на її ім`я свідоцтво про право на спадщину за законом на частину квартири та транспортного засобу. Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Терещенко Н.С. від 10 лютого 2022 року № 195/02-31 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири [ADDRESS] та частину рухомого майна у вигляді транспортного засобу марки RENAULT LOGAN, 2013 року випуску, через те, що правовстановлюючих документів для оформлення свідоцтва про право на спадщину на вказане майно надано не було (а. с. 92). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з приписами ст. ст. 1216, 1222, 1223 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Приписами ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Так, нормами ст. 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Приписами ст. 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що сторони у справі є спадкоємцями першої черги на право на спадкування за законом після смерті [PERSON] , що померла [INFO] . Згідно з вимогами ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Одночасно із цим, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справі про спадкування», судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В даному випадку, судом встановлено, що через постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у позивачки існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, у зв`язку із чим такий спір підлягає вирішенню шляхом ухвалення судового рішення в порядку цивільного судочинства. Статтею 355 ЦК України визначено поняття і види права спільної власності. Так, зокрема, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного зі співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Тобто частка у праві спільної часткової власності встановлюється за домовленістю сторін або за законом, але з урахуванням вкладу кожного з них у його придбанні. Нормами ч. 1 ст. 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 368 ЦК України, суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Згідно з вимогами ч. ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом . Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Нормами ст. 370 ЦК України визначено порядок виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Так, зокрема, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Чинним законодавством України встановлюється режим спільної сумісної власності щодо майна, нажитого подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Приписами ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вимогами п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Тобто, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Отже статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Крім того, нормою статті 60 СК України визначено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Разом з цим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Суд зазначає про те, що неспроможними є доводи відповідача щодо передчасності позовних вимог без визначення правового статусу належності майна до спільної сумісної власності, оскільки, як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, право власності на квартиру [ADDRESS] та транспортний засіб Renault Logan 1598 (2013) кузов № [NUMBER] було набуте [PERSON] за час її перебування у шлюбі з відповідачем, натомість правовий режими спільного сумісного майна на спірні об`єкти останнім не спростовано ані до, ані після смерті [PERSON] , в тому числі в судовому порядку, а відтак суд доходить висновку про те, що за життя [PERSON] на підставі спільної сумісної власності подружжя належала частина вказаного, яка наразі є спадковою масою після її смерті. З огляду на викладене, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в цій частині та доцільність визнання за нею права власності на частину квартини [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Разом з цим, суд зазначає про те, що оскільки транспортний засіб Renault Logan 1598 (2013) кузов № [NUMBER] , частка якого є спадковою масою після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , відчужений відповідачем на користь третьої особи, право власності якої не оспорюється, то з відповідача на користь позивачки підлягає компенсація частки вартості даного транспортного засобу, як її частки спадкового майна. При цьому, суд зазначає, що для визначення вартості транспортного засобу з якої буде компенсуватися ця частка, судом береться висновок судового експерта Пилипенка А.І. № 296т22 про оцінку транспортного засобу від 14 вересня 2022 року, а не висновок експертного дослідження автотоварознавця по визначенню середньоринкової вартості КТЗ експерта-автотоварознавця Крутінь В.І. від 09 лютого 2021 року, оскільки останній здійснений щодо транспортного засобу марки Renault, моделі Logan із типом кузову універсал, натомість відчужений відповідачем транспортний засіб є марки Renault, моделі Logan із типом кузову седан. З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що з відповідача на користь позивачки підлягає компенсація частки вартості транспортного засобу Renault Logan1598 (2013) чорного кольору, № кузова [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , у розмірі 36841 гривню 91 копійка, виходячи із розрахунку від 147367 гривень 64 копійки. Щодо визнання права власності на частину гаражу, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як вбачається з відповіді КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради № 12222 від 14 вересня 2021 року (а. с. 17), станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі відомості про реєстрацію права власності на гараж № [NUMBER] в гаражному кооперативі «Автолюбитель-5» по вул. Арбатській, 32-г у м. Дніпрі, відсутні. Більш того, суд зазначає про те, що жодного належного, достатнього та допустимого доказу того, що на дату звернення з вказаним позовом до суду даний гараж взагалі існує, позивачкою суду не надано. З огляду на викладене, враховуючи те, що позивачкою не надано суду жодного належного, достатнього та допустимого доказу того, що спадкодавецею за життя було набуто право власності на спірний гараж, в тому числі у порядку спільної сумісної власності подружжя та того, що на дату звернення з вказаним позовом до суду він взагалі існує як об`єкт нерухомості, суд доходить переконливого висновку, що підстави для задоволення цієї позовної вимоги відсутні, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: partial