Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-02 00:00:00

Позивачка звернулася в суд із позовом до відповідача про встановлення факту спільного проживання однією сім"єю в період з 27 липня 2014 року по дату реєстрації шлюбу 30 липня 2016 року, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ. Позовні вимоги, які в подальшому, уточнені, обґрунтовує тим, що вона, позивачка, уклала шлюб з відповідачем 30.07.2016р. Зазначає, що з відповідачем вона познайомилася в жовтні місяці 2013 року і вони почали зустрічатись. В кінці 2013 року відповідач поїхав на роботу за кордон в Італію та вони погодили, що згодом вона, позивачка, до нього приїде. За кордоном вони влаштувались на роботу, винайняли житло, у якому проживали спільно. З часу спільного проживання у них був спільний побут, вони вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки. Під час перебування за кордоном в червні 2015 року вони відсвяткували заручини. Спільні кошти, які вони заробляли разом, всі передавали в Україну її, позивачки, матері, на зберігання. Зазначає, що повернулися разом в Україну 2016 року та проживали після повернення разом в квартирі [ADDRESS] , яка належала відповідачу, як до, так і після укладення шлюбу. В подальшому відповідач вирішив знову поїхати за кордон восени 2016 року та зароблені кошти пересилав їй, позивачці, в Україну. Коли він повернувся, вони надалі проживали в квартирі відповідача в м. Бережани. Зазначає, що ними було придбано меблі на суму 35026,00 грн., які знаходяться в квартирі в м. Бережани. 14.07.2017р. ними разом придбано автомобіль OPEL ASTRA 2006 року випуску, за який було сплачено кошти в сумі еквівалентній 5 000 доларів США і який зареєстрований на неї, позивачку. Крім того, в серпні 2017 року вони придбали автомобіль MERCEDES-BENZ SPRINTER 316 CDІ 2004 року випуску, за який було сплачено кошти в сумі еквівалентній 10 100 доларів США, який в подальшому відчужено іншій особі, однак відповідач надалі продовжує ним користуватися. Зазначає, що під час сумісного подружнього проживання ними придбана квартира [ADDRESS] , покупцем якої, внаслідок сімейних обставин, в договорі купівлі - продажу одноосібно зазначено відповідача. У зв`язку з необхідністю надати можливість позивачки рідному брату проживати у цій квартирі, укладено договір оренди квартири. Однак, на час подання позову, відповідач поміняв в квартирі замок та вивіз особисті речі брата, залишивши його на вулиці. Зазначає, що продавши автомобіль, відповідач має намір відчужити спільно придбану квартиру, оскільки почав відносини з іншою жінкою та поселив її у квартирі, яка придбана за спільні кошти, разом з рухомим майном, яке в ній перебуває. Відтак, зважаючи на дані обставини, просить визнати факт спільного проживання однією сім`єю з відповідачем, без реєстрації шлюбу у період з 27.07.2014р. по 30.07.2016р., та вирішити питання про визнання та поділ спільного майна подружжя. Ухвалою від 25 квітня 2019 року відкрито провадження по справі, яке неодноразово переносилося з підстав зазначених в журналах судового засідання, довідках секретаря та ухвалах. В ході підготовчого судового засідання позивач уточнила позовні вимоги та у черговому судовому засіданні, як і її представник, позовні вимоги підтримали У відзиві на позовну заяву відповідач просить в задоволенні позову відмовити за безпідставністю. Зазначає, що наявність фактів спільного проживання у період з 27.07.2014. по 30.07.2016р. та відносин з позивачкою не підтверджений жодними належними та допустимими доказами, обставини, на які покликається позивачка є надуманими. Вказує, що сімейні відносини між ним, відповідачем, та позивачкою розпочалися фактично лише з дня реєстрації шлюбу між ними 30.07.2016р. Під час перебування в Італії між ними не існувало будь - яких крім дружніх відносин, а позивачка згідно їх спільної домовленості готувала їжу та прибирала приміщення взамін проживання в квартирі. Їх стосунки не були сімейними, вои проживали окремо один від одного, мали кожен окремий бюджет, не робили жодних спільних покупок і не мали жодних спільних прав та обов"язків. Показання свідків, про допит яких клопотала позивачка та долучені спільні фотографії не можуть свідчити про факт спільного проживання сторін однією сім"єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності та стягнення грошової компенсації. Кошти, за які придбана частка квартири [ADDRESS] , здійснено ремонт та придбано меблі, були його особистими коштами. Зазначає, що кошти, за які придбані два автомобілі, зароблені ним, відповідачем, до одруження з позивачкою, в період з 2005 року по 2016 рік під час роботи в Республіці Італія, а в період з 30.06.2016р. по вересень 2017 року сім"я фактично не мала жодних доходів, за які можна було придбати квартиру та два автомобілі. У відповіді на відзив позивачка зазначає, що викладені у відзиві обгрунтування відповідача є надуманими, оскільки він має намір позбавити її, позивачку, частки у спільній сумісній власності. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 22.03.2021р. закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті цивільну справу, явку позивача та відповідача визнано обов`язковою. В судовому засіданні позивачка та її представниця - адвокатка Саміло Л.В. уточнені позовні вимоги підтримали, надали аналогічні пояснення, викладені в позовній заяві та відповіді на відзив, просять в повному обсязі задоволити уточнені позовні вимоги. На уточнюючі питання головуючого позивачка повідомила, що в них разом з відповідачем зберігалися всі спільні кошти, квартира [ADDRESS] придбана за 18 000 доларів, які складалися з зароблених ними коштів та подарованих коштів на весілля. Відповідач та представник відповідача заперечили проти задоволення позовних вимог, зазначили, що відсутні підстави для задоволення позову, оскільки стороною позивача не надано жодних доказів, які б обґрунтовували позовні вимоги. В судовому засіданні допитана свідок [PERSON] повідомила, що познайомилася з відповідачем в Італії, знайомі вони з 2008 року. Влітку 2014 року позивачка приїхала до відповідача в Італію, вони разом проживали, працювали разом, займалися побутовими домашніми справами разом. В подальшому позивачці необхідно було повернутися в Україну, але після того, коли позивачка вдруге приїхала в Італію, то відповідач зустрічав її, вони надалі проживали разом, разом їздили на море. Відповідач говорив, що закохався в позивачку. Згодом вони купили разом скутер. Свідок зазначила, що познайомилася з мамою позивачки, коли та приїжджала до них в Італію. Стверджує, що їй відомо, що позивачка разом з відповідачем передавали зароблені гроші мамі позивачки на зберігання. Мали намір разом заробити гроші та зробити весілля. В судовому засіданні допитана свідок [PERSON] повідомила, що восени 2013 року позивачка познайомилася з відповідачем та в них склалися стосунки як в пари, в нього були серйозні наміри щодо дочки. Коли він поїхав в Італію, то вони постійно спілкувалися по скайпу. В подальшому, коли позивачка змушена була звільнитися з роботи у зв"язку з закриттям відділення банку, в якому вона працювала, то вона відмовилася іти в інше відділення, оскільки відповідач запропонував позивачці приїхати до нього в Італію. Позивачка розказувала, що коли приїхала до відповідача, то він до неї дуже тепло відносився. Пробувши два місяці в Італії, її донька повернулася, однак знов вирішила поїхати до відповідача. Зазначила, що перебуваючи в Італії, позивач та відповідач передавали їй гроші, в тому числі і для сім"ї відповідача. В червні 2015 року вони закликали її до себе, позивачка повідомила, що в них з відповідачем будуть заручини. В подальшому, коли вона повернулася до України, то почала підготовку до весілля. Після весілля в липні 2016 року відповідач знов поїхав в Італію, щоб заробити грошей, а повернувся в травні 2017 року. В подальшому вона, свідок, з чоловіком вирішили купити квартиру, яку знайшли у Львові, дали завдаток 1000 доларів США, але потім передумали і запропонували квартирру купити позивачці з відповідачем. Приїхав відповідач і вони вирішили, що будуть купляти квартиру. При оформленні документів купівлі - продажу квартири відповідач видав на її, свідка, ім"я довіреність для того, щоб вона розпоряджалася майном. Зазначила, що усе майно позивачка та відповідач купляли разом. В неї на зберіганні було 20000 доларів США, які позивачка та відповідач давали їй на зберігання. Ближче до осені 2018 року поведінка відпоідача почала змінюватися, у нього з"явилася інша жінка, він продав бус та в подальшому вирішив розірвати стосунки з позивачкою. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що їй відомо, що позивачка та відповідач разом проживали в Італії з 2014 року, вели спільний побут. Їй також відомо, що позивачка працювала в Італії у швейному цеху, мала сталий заробіток, відповідач теж мав роботу. Вони разом збирали кошти, щоб відкладати на майбутнє. Дуже часто свідок спілкувалася з ними по скайпу, позивачка з відповідачем постійно були разом. Зі слів самих позивачки та відповідача разом вели спільне господарство та домашні побутові справи. В подальшому зі спілкування їй, свідку, стало відомо, що відповідач зробив пропозицію позивачці, вони замовляли відеозйомку весілля у її, свідка, чоловіка. Зазначила, що на весіллі їй запам"ятолся те, що [PERSON] говорив, що вони з позивачкою познайомилися три роки тому і він в неї дуже закоханий. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що знайома з позивачкою давно, вони разом навчалися в інституті. Їй відомо, що в 2013 році позивачка зустріла хлопця, в подальшому, звільнившись з роботи, позивачка вирішила їхати в Італію. Коли позивачка була в Італії, то постійно дзвонила по скайпу, з [PERSON] завжди були разом, в 2015 році показувала обручку, яку [PERSON] подарував на заручини. Зі слів [PERSON] вони постійно разом їздили на закупи, разом їздили на море, мали спільний побут. Коли вони вирішили одружитися, то попросили її, свідка, разом з чоловіком бути старостами на весіллі. Їй відомо, що проживали з [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , казали, що замовили стінку, спальню. В подальшому їй стало відомо, що відповідач має коханку. В подальшому відповідач позовні вимоги визнав частково. Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу та з`ясувавши фактичні обставини, у їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та [PERSON] 30 липня 2016 року уклали шлюб, який зареєстровано Бережанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18.12.2019р. шлюб, укладений між позивачкою та відповідачем розірвано. Відтак, в офіційно зареєстрованому шлюбі сторони перебували з 30.07.2016р. по 18.12.2019р. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. В позовній заяві позивачка просить встановити факт спільного проживання однією сім"єю без реєстрації шлюбу з відповідачем з 27.07.2014р. по 30.07.2016р. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. П.3 ч.2 цієї статті визначено, що ці дані встановлюються, зокрема, показаннями свідків. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] повідомили, що познайомившись з відповідачем через певний час позивачка поїхала до нього в Республіку Італія, де вони в подальшому почали проживати разом, вести, спільне господарство як сім"я. За приписами ч. 2, 4 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі N 554/8023/15-ц (провадження N 14-130цс19) міститься висновок, що "вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)". Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом». Верховний Суд у постанові від 14.02.2018 у справі №129/2115/15-ц, зазначив, що при застосуванні статті 74 СК України, слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних та письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Свідки в судовому засіданні ствердили, що позивачка та відповідач, перебуваючи в Італії, проживалди разом, та після повернення з Італії, теж проживали разом, разом вели домашнє господарство, мали спільний побут, їздили відпочивати, в тому числі і з мамою позивачки. Показання свідків, надані в судовому засіданні, узгоджуються між собою, є належними та допустимими, підстави ставити під сумнів їх достовірність відсутні, а тому в своїй сукупності підтверджують обставини, якими позивачка обгрунтовує свої позовні вимоги. При цьому, суд враховує те, що стороною відповідача не надано будь - яких доказів, які б спростовували покази свідків, які стверджують про те, що позивачка та відповідач проживали однією сім"єю до укладення ними шлюбу. Суд враховує ту обставину, що свідки у справі безпосередньо не були знайомі між собою, між ними немає будь - яких відносин, які б свідчили про зацікавленість у розгляді справи на користь позивачки. Відтак, суд вважає встановленим, що позивачкою належними засобами доказування доведено факт спільного проживання однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу у період з 27.07.2014р. по 30.07.2016р., які суд вважає достатніми та такми, що відповідають фактични обставинам справи. Таким чином, судом встановлено, що позивачка та відповідач вели спільний побут, спільно вели господарство, мали спільні витрати, тобто фактично проживали однією сім`єю. Факт спільного проживання однією родиною підтвердили свідки. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. В матеріалах справи міститься договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] і [PERSON] , укладений 06.07.2017р., та від іменія якого діяла [PERSON] . Судом встановлено, що укладенню даного договору передували укладені договори 13 червня 2017 року про внесення завдатку при купівлі - продажу квартири та про надання ріелторських послуг, підписані, з однієї сторони, зокрема, [PERSON] , мамою позивачки. Суд надає віри поясненням позивачки про те, що відповідач [PERSON] змусив її при підписанні ним договору - купівлі продажу спірної квартири ствердити, що спірна квартира купляється за кошти, що є особистою приватною власністю відповідача. При цьому суд враховує те, що відповідачем не доведено факт наявності в нього особистих коштів, за які була придбана спірна квартира. Навпаки, в судовому засіданні вставновлено, що відповідачем разом з позивачкою передавалися спільно зароблені кошти матері позивачки для їх зберігання, щоб в майбутньому використати в інтересах їхньої сім"ї. Суд бере до уваги те, що у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до договору купівлі - продажу 6141/2017/40653 транспортного засобу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , 14 липня 2017 року позивачка придбала автомобіль Opel Astra номер кузова [NUMBER] . Відповідно до висновку №491/20 судової автотоварознавчої експертизи від 27 листопада 2020 року, ринкова вартість КТЗ Opel Astra G 1.4i 16V (T98) U05 5MT, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , складає 96 110 (дев"яносто шість тисяч сто десять) гривень 00 коп. В матеріалах справи міститься відповідь начальника Регіонального сервісного центру в Тернопільській області від 11.01.2019р., в якій зазначено, що з 24.10.2017р. по 03.11.2018р. відповідач [PERSON] був власником транспортного засобу Mercedes Benz Sprinter 316 CDІ, 2004 року випуску. Відповідно до висновку №490/20 судової автотоварознавчої експертизи від 27 листопада 2020 року, ринкова ціна КТЗ Mercedes Benz Sprinter 316 CDi Combi (903) АКПШ, 2004 року випуску складає 359 900 (триста п"ятдесят дев"ять тисяч дев"ятсот) гривень 00 коп. Стороною відповідача не долучено будь - яких доказів в спростування розміру ринкової вартості даних автомобілів. Відтак, суд приймає до уваги вказані висновки експертиз, як докази у справі щодо вартості спірного майна. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі №6-843цс17 та неодноразово викладалась у постановах Верховного Суду у складі колегій суддів палат Касаційного цивільного суду, а саме: постанові від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, постанові від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, постанові від 13 березня 2019 року у справі №334/9028/15-ц, постанові від 13 березня 2019 року у справі №756/10797/15-ц, постанові від 04 липня 2019 року у справі №127/3402/15-ц, постанові від 19.09.2019 року у справі № 235/4699/18. Правовий висновок про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, сформовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, у якій на підставі аналізу норм Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України, в тому числі ст.ст.355, 358 ЦК України, ст.ст.60, 70 СК України, викладено правовий висновок про те, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. В п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 Сімейного кодексу України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 524/3082/16-ц-ц, (постанова від 18.10.2018р.), визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сімю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обовязків. Матеріали справи містять достатньо доказів, які підверджують обставини, викладені позивачкою в позовній заяві та у відповіді на відзив на позовну заяву. Відповідачем у справі не надано жодних доказів, які б спростовували викладені позивачкою заявлені позовні вимоги. Не здобуто такі і в процесі судового розгляду справи по суті. Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 14.07.2020 у справі №552/5693/18 зазначив, що основні критерії надання майну статусу спільного сумісного, зокрема, є: час набуття такого майна; кошти за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. З аналізу чинного законодавства, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Суд враховує і ту обставину, що саме позивачкою доведено, а відповідачем не спростовано докази, які підтверджують те, що сторони проживали разом у період з 27.07.2014р. по 30.07.2016р., між ними були наявні відносини, зокрема і за межами України, які були пов"язані спільними інтересами. Відтак, суд не бере до уваги пояснення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, оскільки такі є недостатньо переконливими та не підтверджуються жодними письмовими чи будь - якими іншими доказами, а крім того не узгоджуються з показами свідків. Стороною відповідача під час судового розгляду справи не спростовано презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, тоді як тягар доказування покладається саме на них, та не доведено належними та допустимими доказами, що спірне майно було придбано у тому числі у період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, та за належні відповідачу особисті кошти. Врахувавши наявність обставин, характерних для сімейних правовідносин, якими вважаються проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування один про одного, суд дійшов висновку про те, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 27 липня 2014 року по дату реєстрації шлюбу 30 липня 2016 року та спільно придбали у період перебування у фактичних шлюбних відносинах квартиру [ADDRESS] , рухоме майно, яке знаходиться в квартирі [ADDRESS] , на загальну суму 9 000 (дев"ять тисяч) гривень 00 коп., а саме холодильник "Веко", вартістю 3600 (три тисячі шістсот) гривень 00 коп.; пральну машину "LG", вартістю 2400 (дві тисячі чотириста) гривень 00 коп.; кутовий диван вартістю 3000 (три тисячі) гривень 00 коп., рухоме майно, яке знаходиться в квартирі [ADDRESS] , а саме спальний набір вартістю 30520 (тридцять тисяч п"ятсот двадцять) гривень 00 коп. В силу вимог ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України, щодо права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте подружжям за час шлюбу, автомобіль Opel Astra G 1.4i 16V (T98) U05 5MT, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , вартістю 96 110 (дев"яносто шість тисяч сто десять) гривень 00 коп., автомобіль Mercedes Benz Sprinter 316 CDi Combi (903) АКПШ, 2004 року випуску, вартістю 359 900 (триста п"ятдесят дев"ять тисяч дев"ятсот) гривень 00 коп., меблевий набір, вартістю 4506 (чотири тисячі п"ятсот шість) гривень 00 коп., який знаходяться в квартирі [ADDRESS] , є спільним сумісним майном позивачки та відповідача, як таке, що набуте ними за час шлюбу. У своєму письмовому виступі в судових дебатах представник відповідача стверджує, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, зокрема сторона відповідача не заперечує щодо виділення у власність позивачки автомобіля Opel Astra G 1.4i 16V (T98) U05 5MT, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , вартістю 96 110 (дев"яносто шість тисяч сто десять) гривень 00 коп., рухомого майна на загальну суму 9 000 (дев"ять тисяч) гривень 00 коп., а саме холодильник "Веко", вартістю 3600 (три тисячі шістсот) гривень 00 коп.; пральну машину "LG", вартістю 2400 (дві тисячі чотириста) гривень 00 коп.; кутовий диван вартістю 3000 (три тисячі) гривень 00 коп., які знаходяться в квартирі [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відтак, суд вважає за недоцільне досліджувати питання визнання вищезазначеного спільним майном подружжя, зважаючи на те, що таке визнається стороною відповідача та в силу вимог ч.1 ст.82 ЦПК України, не потребує доказування. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України). Зважаючи на те, що судом вирішується питання щодо виділення спірного майна в натурі та присудження рухомого майна кожному з подружжя, суд не вбачає підстав для виплати грошової компенсації вартості частки. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. Згідно з частинами 1, 2 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Ч.3 цієї статті визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. На підставі наведеного,

Outcome: approved