Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-12 00:00:00

26 листопада 2021 року позивач звернулась до суду із позовом до відповідача, в якому просила суд визнати автомобіль УАЗ 3163-010, зеленого кольору, 2006 року випуску, дата реєстрації 12.12.2012 року та причіп ПГ 02-И, білого кольору 2016 року випуску, дата реєстрації 07.04.2016 року спільною сумісною власністю колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] . В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину автомобіля УАЗ 3163-010, зеленого кольору, 2006 року випуску, дата реєстрації 12.12.2012 року та причепа ПГ 02-И, білого кольору, 2016 року випуску, дата реєстрації 07.04.2016 року, а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на надання правничої допомоги в сумі 20600,00 гр Свій позов обґрунтовувала тим, що 20.11.1999 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] . 01.10.2019 року через постійні конфлікти та непорозуміння, шлюб між сторонами за спільною заявою було розірвано. За час перебування у шлюбі сторонами у спільну власність було набуто: 1.Автомобіль УАЗ 3163-010, зеленого кольору, 2006 року випуску, дата реєстрації 12.12.2012 року; 2.Причіп ПГ 02-И, білого кольору, 2016 року випуску, дата реєстрації 07.04.2016 року. Вказані транспортні засоби були зареєстровані на [PERSON] , що підтверджується листом Регіонального сервісного центру РСЦМВС в Київській області № 31/10/3243-1056 від-17.11.2021 року. Згідно даних інтернет ресурсу загальна вартість даних транспортних засобів на даний час становить 115000,00 грн. 10 грудня 2021 року ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Радзівіл А.Г. прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судовий розгляд на 05 квітня 2021 року. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Відповідач, представник відповідача будучи належним чином повідомленими, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, відзив чи заперечення на позовну заяву не подали. Відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяв про розгляд справи за його відсутності, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши письмові докази у справі, встановивши обставини у справі та виниклі правовідносини, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 20.11.1999 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Барського районного управління юстиції Вінницької області, актовий запис 128. 01.10.2019 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис №182. За час перебування у шлюбі сторонами у спільну власність було набуто: 1.Автомобіль УАЗ 3163-010, зеленого кольору, 2006 року випуску, дата реєстрації 12.12.2012 року; 2.Причіп ПГ 02-И, білого кольору, 2016 року випуску, дата реєстрації 07.04.2016 року. Вказані транспортні засоби були оформлені на [PERSON] , що підтверджується листом Регіонального сервісного центру РСЦМВС в Київській області №31/10/3243-1056 від-17.11.2021 року. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч.1, 2, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1, 2 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до ч. 1 cт. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку (доходу). Положення ч.2 cт. 60 СК України гарантує подружжю, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Така норма закону встановлюється презумпцією права спільної сумісної власності на майно, набуте за час перебування в шлюбі. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Аналогічне положення міститься і в ч. 3 ст. 368 ЦК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 70 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими статтями 69-72 Сімейного Кодексу України та ст. 72 Цивільного кодексу України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення частини 4,5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України ) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їй спільній частковій власності. Відповідно ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" зазначено, в разі якщо неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Із вищенаведеного, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. Із матеріалів справи також вбачається, що між [PERSON] та адвокатом Хоменко І.М. укладений договір № 108/21 про надання правничої допомоги від 24.10.2021 року. Згідно договору, рахунку №2/21 від 30.10.2021 року на оплату послуг за надання правничої допопомги згідно договору №108/21 від 24.10.2021 року з детальним описом наданих послуг виконаних адвокатом позивачем сплачено 20600 грн. витрат на правову допомогу, що підтверджується меморіальним ордером №@ 2PL482894 від 01.11.2021 року. Відповідно ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті впорядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Таким чином, враховуючи надані докази та вищезазначені вимоги, із відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу в розмірі 20600 грн.

Outcome: approved