Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-12 00:00:00

У грудні 2021 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] та просив суд стягнути солідарно із відповідачів на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 189 981,00 доларів США та відсотки за прострочення грошового зобов`язання у розмірі 29 356,00 доларів США. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22.01.2015 між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики відповідно до якого [PERSON] передав у борг [PERSON] грошові кошти у розмірі 609 481,00 доларів США терміном до 22.01.2016. Вказує, що під час укладання Договору позики [PERSON] , як дружиною [PERSON] , було надано письмову згоду на укладення даного договору, а тому дані кошти були отримані у спільну власність подружжя. Зазначає, що станом на 22.01.2016 [PERSON] було повернуто лише 70 000,00 доларів США на виконання Договору позики від 22.01.2015. Посилається, що 22.01.2016 між [PERSON] та [PERSON] було укладено Додаткову угоду № 2016/7 до Договору позики від 22.01.2015, відповідно до якої строк виконання зобов`язання за договором було продовжено до 21.01.2017, а також [PERSON] підтвердив існування у нього заборгованості у розмірі 539 481,00 доларів США. Стверджує, що станом на 21.01.2017 [PERSON] було повернуто лише 130 000,00 доларів США на виконання Договору позики від 22.01.2015, а загальна заборгованість за договором склала 409 481,00 доларів США. Вказує, що у зв`язку із неповерненням грошових коштів у повному розмірі 25.01.2017 між [PERSON] та [PERSON] , в інтересах якого діяв представник за довіреністю [PERSON] , було укладено новий Договір позики, яким сторони фактично продовжили термін виконання зобов`язання за Договором позики від 22.01.2015 до 01.06.2020. Зазначає, що станом на 01.06.2020 [PERSON] було повернуто лише 219 500,00 доларів США на виконання Договору позики від 22.01.2015, та заборгованість за договором позики склала 189 981,00 доларів США. Посилається, що станом на день звернення до суду із даним позовом відповідачі борг позивачу не повернули, а тому останній вимушений звернутися до суду із позовом. Окрім цього вказує, що п. 7 Договору позики було передбачено, що вразі несвоєчасного повернення Позичальником грошових коштів, останній зобов`язаний був сплатити на вимогу Позикодавця суму боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 10 % річних від простроченої суми. З урахуванням викладеного вище просив суд позовні вимоги задовольнити. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.12.2021 дану справу було передано до провадження судді Букіної О.М. 25.01.2022 до суду надійшла інформація про зареєстроване місце проживання позивача. 08.04.2022 до суду надійшла інформація про зареєстроване місце проживання відповідача-1 та відповідача-2. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11.04.2022 у справі було відкрито провадження та призначено до розгляду у підготовчому засіданні у порядку загального позовного провадження. 04.10.2022 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Бугай Олесею Сергіївною було подано до суду відзив на позовну заяву у якому остання проти позовних вимог заперечувала. Свої заперечення проти позову обґрунтовує тим, що у [PERSON] не було повноважень на укладення від імені [PERSON] Договору позики від 25.01.2017. Вказує, що відповідно до п. 1.2. Договору позики від 25.01.2017 факт отримання грошових коштів підтверджується розпискою, проте така розписка у матеріалах справи відсутня, що свідчить про невиконання Позикодавцем своїх зобов`язань за Договором позики від 25.01.2017. Зазначає, що під час укладення Договору позики від 25.01.2017 була відсутня згода дружини [PERSON] - [PERSON] , а тому остання не може бути солідарним відповідачем у зобов`язаннях за Договором позики від 25.01.2017. Посилається, що у матеріалах справи також відсутні і докази, які підтверджують факт повернення грошових коштів у розмірі 219 500,00 доларів США. Крім того стверджує, що у Договорі позики від 22.01.2015 підпис [PERSON] , останньому не належить. Вказує, що розписка від 22.01.2015 виконана друкарським способом, а не власноручно написана [PERSON] , як це передбачено договором. Окрім цього вказує, що у розписці від 22.01.2015 присутній підпис лише одного свідка, а не двох, та його особу неможливо ідентифікувати, оскільки не зазначено ідентифікуючі ознаки: адресу проживання, паспортні дані, засоби зв`язку. Зазначає, що розписка від 22.01.2016 виконана друкарським способом, а не власноручно написана [PERSON] , як це передбачено Додатковою угодою до Договору позики від 22.01.2016. Окрім цього вказує, що у розписці від 22.01.2016 присутній підпис лише одного свідка, а не двох, та його особу неможливо ідентифікувати, оскільки не зазначено також ідентифікуючі ознаки: адресу проживання, паспортні дані, засоби зв`язку. З урахуванням викладеного вище просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Також представником відповідача [PERSON] - адвокатом Бугай Олесею Сергіївною було подано до суду заяву про застосування строків позовної давності до вимог позивача. 10.11.2021 представником позивача [PERSON] - адвокатом Морозовою Ганною Євгеніївною було подано до суду відповідь на відзив у яких остання зазначила, що [PERSON] частково виконував свої зобов`язання за Договором позики від 25.01.2017, що свідчить про сприйняття останнім умов Договором позики від 25.01.2017. Вказує, що розписка до Договору позики від 25.01.2017 не видавалася, оскільки він був укладений на уже існуючу у [PERSON] заборгованість перед [PERSON] . Зазначає, що Договір позики від 25.01.2017 є договором новації, яка продовжила зобов`язання відповідачів перед позивачем за Договором позики від 22.01.2015. З урахуванням викладеного вище, просила суд позов задовольнити. 07.12.2022 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Бугай Олесею Сергіївною було подано до суду заперечення на відповідь представника позивача. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08.02.2023 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 03.05.2023 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Шаповалом Ігорем Ігоровичем було подано до суду письмові пояснення відповідача-2 на позовну заяву у яких остання проти позовних вимог заперечувала із тих же підстав, що і відповідач-1 у відзивів на позовну заяву. Також представником відповідача [PERSON] - адвокатом Шаповалом Ігорем Ігоровичем було подано до суду заяву про застосування строків позовної давності до вимог позивача. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача-1 у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала та просила суд відмовити у їх задоволенні. Відповідач-2, представник відповідача-2 та третя особа у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомленні належним чином, причини неявки у судове засідання не повідомили. Суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності відповідача-2 та його представника, оскільки останні належним чином повідомленні про розгляд справи, до суду подані письмові пояснення відповідача-2 на позовну заяву та їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності третьої особи, оскільки останній належним чином повідомлений про розгляд справи та його неявка не перешкоджає розгляду справи. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 22 січня 2015 року було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] передав у борг [PERSON] грошові кошти у розмірі 609 481 доларів США, що еквівалентно 12 311 516 грн. за курсом встановленим ПАТ КБ «Приватбанк» (1 долар США дорівнює 20,20 грн.) (а.с. 13-15). Факт отримання [PERSON] грошових коштів у розмірі 609 481 доларів США підтверджується розпискою підписаною [PERSON] (а.с. 16). Відповідно до п. 2 Договору позики від 22.01.2015 строк позики за цим договором складає один календарний рік. Зазначену вище суму грошей [PERSON] зобов`язувався повернути [PERSON] готівкою у строк до 30.09.2015. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного Кодексу України (надалі за текстом - ЦК України), договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання Сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства. У відповідності із ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності із ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Таким чином судом встановлено, що між позивачем та відповідачем-1 виникли правовідносини, які випливають із договору позики грошових коштів та відповідач-1 зобов`язувався у строк до 30.09.2015 повернути позивачу отримані у борг грошові кошти у розмірі 609 481,00 доларів США. 22.01.2015 [PERSON] було підписано заяву якою остання надала згоду своєму чоловіку [PERSON] на укладення з [PERSON] . Договору позики на суму 609 481,00 доларів США, що еквівалентно 12 311 516 грн. за курсом встановленим ПАТ КБ «Приватбанк» (1 долар США дорівнює 20,20 грн.). Строком на вісім місяців. Встановлено, що грошові кошти за вказаним договором набувалися у спільну сумісну власність подружжя [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку з чим, [PERSON] визнала себе солідарним боржником в разі невиконання її чоловіком [PERSON] зобов`язання щодо повернення позики в строки встановлені Договором позики, який укладено з [PERSON] (а.с. 18). Частиною 2 ст. 65 СК України визначено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. У частині 4 цієї статті передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Вбачається, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності наступних умов: договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Фактично якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в її інтересах. Враховуючи ту обставину, що відповідачем-2 було надано згоду на укладення Договору позики від 22.01.2015, а також те, що остання підтвердила факт набуття у спільну сумісну власність подружжя отриманих за договором позики коштів, то суд приходить до висновку, що у відповідача-2 виник солідарний обов`язок на виконання зобов`язань за Договором позики від 22.01.2015. 22.01.2016 між [PERSON] та [PERSON] було укладено Додаткову угоду № 2016/7 до Договору позики від 22.01.2015, відповідно до якої строк виконання зобов`язання за договором було продовжено до 21.01.2017, а також [PERSON] підтвердив існування у нього заборгованості у розмірі 539 481,00 доларів США (а.с. 19-21). Окрім цього, відповідно до розписки за підписом [PERSON] від 22.01.2016, останній підтвердив факт наявності у нього заборгованості за Договором позики від 22.01.2015 у розмірі 539 481,00 доларів США (а.с. 22). 22.04.2016 [PERSON] було підписано заяву, якою остання надала згоду своєму чоловіку [PERSON] на укладення з [PERSON] . Додаткової угоди № 2016/7 від 22.01.2016 до Договору позики від 22.01.2015 та остання визнала наявний розмір заборгованості за Договору позики від 22.01.2015 у розмірі 539 481,00 доларів США (а.с. 24). Суд звертає увагу, що дану заяву було складено 22.04.2016, тобто через три місяця після укладення Додаткової угоди № 2016/7 від 22.01.2016. Проте, оцінюючи зміст вказаної вище заяви та за відсутністю належних доказів на спростування її укладання відповідачем-2, суд вважає, що відповідач-2 визнала факт укладення Додаткової угоди № 2016/7 від 22.01.2016 в інтересах подружжя та не заперечувала проти вчинення таких дій з боку відповідача-1. 25.01.2017 між [PERSON] та [PERSON] , в інтересах якого діяв представник за довіреністю [PERSON] , було укладено Договір позики, відповідно до якого [PERSON] передав у борг [PERSON] грошові кошти у розмірі 409 481,00 доларів США (а.с. 28-30). Відповідно до п. 1 цього договору [PERSON] зобов`язувався повернути отримані ним у борг кошти у розмірі 409 481,00 дол. США до 01.06.2020. Пунктом 8 Договору позики від 25.01.2017 визначено, що сторонам відомий та зрозумілий зміст статей 1047 та 1048 ЦК України. Згідно із пунктом 9 Договору позики від 25.01.2017 [PERSON] та [PERSON] стверджували один одному та повідомили зацікавленим у тому особам, що, зокрема, вони розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором; при укладені договору відсутній обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ним; правочин вчиняється з наміром відповідних правових наслідків (не є фіктивним); цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним). Позивач у позовній заяві вказує, що договір позики від 25.01.2017 є договором новації яким було продовжено строк дії Договору позики від 22.01.2015 до 01.06.2020. Надаючи оцінку даним твердженням позивача та фактичним обставинам встановлених судом під час розгляду справи щодо правової природи договору позики від 25.01.2017, суд зазначає наступне. Відповідно до частин другої і четвертої статті 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). Новація припиняє додаткові зобов`язання, пов`язані з первісним зобов`язанням, якщо інше не встановлено договором. Зі змісту статті 604 ЦК України вбачається, що ознаками новації є: спосіб припинення зобов`язання; вона можлива лише між тими самими сторонами (сторонами попереднього зобов`язання); є двостороннім правочином (договором); нове зобов`язання пов`язане з попереднім і спрямоване саме на заміну первісного зобов`язання новим, а не на зміну цього зобов`язання. Деякі з вищезазначених ознак новації одночасно є умовами її вчинення. До умов новації згідно вимог закону віднесено наступні: нове зобов`язання повинне пов`язувати тих самих осіб, що і первісне; сторони мають досягти згоди щодо заміни одного зобов`язання іншим, а «домовленість про новацію», про яку йдеться у частині другій статті 604 ЦК України, - це договір про заміну зобов`язання; вчиняється новація у формі двостороннього правочину (новаційного договору), який має відповідати вимогам до форми та змісту, необхідних для нового зобов`язання; наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати у договорі, а за відсутності такого застереження первинне зобов`язання не припиняється, а буде діяти поряд з новим; дійсність первинного зобов`язання (недійсність первинного зобов`язання веде до недійсності і нового зобов`язання, що витікає з новації, якщо ж недійсним є новаційний договір, сторони залишаються пов`язаними первинним зобов`язанням, і новація не відбувається); зміна змісту зобов`язання, або має виконуватися те саме, але на іншій правовій підставі; допустимість заміни первісного зобов`язання новим. Умови новації є необхідними і достатніми для вчинення новації. Таким чином, новація - це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання. Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання. Угода про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має правоприпинювальну природу. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.03.2019 у справі № 609/67/18 та враховується судом під час розгляду даної справи. Дослідивши Договір позики від 25.01.2017 суд зазначає, що він не містить вказівки на первинне зобов`язання сторін, яке припиняється і нове зобов`язання, яке виникає у сторін, не вказує на наміри сторін вчинити новацію, тобто припинити існуюче і замінити новим зобов"язанням свої правовідношення. Вказане свідчить про те, що між сторонами не було досягнуто домовленості про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами (новацію), що відповідно до статті 604 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. За вказаних обставин, суд вважає, що доводи позивача в обгрунтування наявності між сторонами заміни первісного зобов`язання новим зобов`язанням, тобто новації є необгрунтованими. Отже, суд вважає, що Договір позики від 22.01.2015 та Договір позики від 25.01.2017 підлягають дослідженню самостійно, тобто як два окремих договори. За вказаних вище обставин та вирішуючи питання про стягнення спірної заборгованості, суд зазначає наступне. Щодо стягнення заборгованості за Договором позики від 22.01.2015. Як було встановлено судом вище, за Договором позики від 22.01.2015 між позивачем та відповідачем-1 виникли правовідносини, які випливають із договору позики грошових коштів та відповідач-1 зобов`язувався у строк до 30.09.2015 повернути позивачу отримані у борг грошові кошти у розмірі 609 481,00 доларів США. У подальшому Додатковою угодою № 2016/7 від 22.01.2016 строк дії Договору позики від 22.01.2015 було продовжено до 21.01.2017. Відповідно до Додаткової угоди № 2016/7 від 22.01.2016 та підписаної відповідачем-1 розписки від 22.01.2016 розмір заборгованості за Договором позики від 22.01.2015 станом на 22.01.2016 складав 539 481 доларів США. У позовній заяві позивач вказує, що станом на 22.01.2017 заборгованість за Договором позики від 22.01.2015 складала 409 481 доларів США, що відповідачем не оспорювалась. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності із ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Таким чином суд приходить до висновку, що позивач свої зобов`язання за Договором позики від 22.01.2015 виконав та передав відповідачу грошові кошти у розмірі 609 481,00 доларів США. При цьому, відповідач у визначений сторонами строк свої зобов`язання у повному обсязі не виконав та залишилася наявна заборгованість за Договором позики від 22.01.2015 у розмірі 409 481,00 доларів США. Судом вище також було встановлено, що у відповідача-2 виник солідарний обов`язок на виконання зобов`язань за Договором позики від 22.01.2015. Належних та допустимих доказів на спростування вказаної заборгованості, укладання спірного правочину та наявності солідарної відповідальності, відповідачами не надано. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивач має право вимоги про стягнення із відповідачів у солідарному порядку заборгованості за Договором позики від 22.01.2015 у розмірі 409 481,00 доларів США. У відповідності із ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п. 7 Договору позики від 22.01.2015, якщо Позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу Позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 10 процентів річних від суми простроченої позики. З урахуванням викладеного суд також приходить до висновку, що позивач має право вимоги про стягнення із відповідачів у солідарному порядку процентів за прострочення виконання зобов`язання за Договором позики від 22.01.2015 у відповідності до п.7 Договору. Посилання представників відповідачів на ті обставини, що у Договорі позики від 22.01.2015 відсутній підпис відповідача-1, а тому даний договір не є укладеним судом не приймаються, оскільки відповідачем-1 фактично отримано грошові кошти у борг за даним договором, вчинялися дії щодо часткового повернення грошових коштів та укладено Додаткову угоду якою було продовжено строк дії договору, що на думку суду свідчить про досягнення між позивачем та відповідачем-1 усіх істотних умов за Договором позики від 22.01.2015, а також виникненням у них прав та обов`язків за даним договором. Суд також критично оцінює посилання представника відповідача-1 на те, що розписка від 22.01.2015 та від 22.01.2016 виконана друкарським способом, а не власноручно написана [PERSON] , як це передбачено договором; у розписці від 22.01.2015 та від 22.01.2016 присутній підпис лише одного свідка, а не двох, та його особу неможливо ідентифікувати, оскільки судом встановлено факт укладення Договору позики від 22.01.2015, отримання відповідачем-1 грошових коштів за даним договором, а тому дані обставини не спростовують встановлених судом обставин. Посилання представника відповідача-1 на те, що у договорах та розписках візуально різні підписи відповідача-1, а тому є сумніви у підписанні відповідачем-1 спірних договорів судом оцінюються критично, оскільки судом було роз`яснено учасникам судового процесу їх права та під час підготовчого провадження з`ясовано питання щодо наявність клопотань, зокрема щодо призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, роз`яснено наслідки для сторін щодо вчинення чи відмови у вчиненні певних процесуальних дій. Разом із тим, відповідного клопотання щодо призначення у справі судової почеркознавчої чи технічної експертизи заявлено не було. Будь-яких доказів на підтвердження того, що підпис у спірних договорах та розписках виконаний не відповідачем-1 та у заявах відповідача-2 не відповідачем-2, а іншими особами до суду не надано. Таким чином суд приходить до висновку про те, що представником відповідача-1 та відповідачем -2 не надано належних доказів в обгрунування своїх заперечень проти позову в цій частині. Як було зазначено судом вище, представником відповідача-1 та представником відповідача-2 було подано до суду заяву про застосування позовної давності до вимог позивача. Із матеріалів справи встановлено, що позовну заяву представник позивача віддав до відділення поштового зв`язку для надсилання до суду 17.12.2021. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Свої зобов`язання за Договором позики від 22.01.2015 з урахування додаткових угод, відповідач-1 мав виконати до 21.01.2017. Таким чином, із 22.01.2017 у позивача виникло право на звернення до суду із позовом до відповідачів для стягнення заборгованості за Договором позики від 22.01.2015, а також процентів за прострочення виконання зобов`язання, трирічний строк на звернення до суду якого закінчився 21.01.2020. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Між тим, позивач в позовній заяві не зазначив причини пропуску строку позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за Договором позики від 22.01.2015, а також предстаник позивача не заявляв клопотання про поновлення такого строку. Належних доказів того, що відповідачем після закінчення строку дії договору позики від 22.01.2015 сплачувалися на користь позивача кошти чи іншими діями визнавалася спірна заборгованість, матеріали справи також не містять. Матеріали справи також не містять та судом не встановлено поважних причин пропуску позивачем строку позовної давності за вказаний період. Частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи ту обставину, що суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення із відповідачів на користь позивача заборгованості та процентів за прострочення зобов`язання за Договором позики від 22.01.2015, проте позивачем був пропущений строк позовної давності на звернення до суду із такими вимогами, то у даному випадку у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити, у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Щодо стягнення заборгованості за Договором позики від 25.01.2017. Як було зазначено судом вище, 25.01.2017 між [PERSON] та [PERSON] , в інтересах якого діяв представник за довіреністю [PERSON] , було укладено Договір позики, відповідно до якого [PERSON] передав у борг [PERSON] грошові кошти у розмірі 409 481,00 доларів США. Факт отримання грошових коштів має підтверджуватися розпискою, власноручно написаною Позичальником в момент передачі йому грошових коштів. Під час судового розгляду встановлено, що розписка на підтвердження факту передачі грошових коштів за Договором позики від 25.01.2017 відсутня. У судовому засіданні представник позивача вказані обставини не заперечував посилаючись на укладення Договору позики від 25.01.2017 який по суті є договором новації. При цьому, судом оцінка даним твердженням позивача була надана вище, та суд прийшов до висновку, що укладений між позивачем та відпвідачем-1 Договір позики від 25.01.2017 є окремим договором позики. У той же час, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак, у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг; за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою, а також до подібного висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2019 року в справі № 127/3120/16-ц (провадження № 61-29060св18). Тому суд зауважує, що відсутність розписки про отримання відповідачем-1 грошових коштів свідчить про те, що позивачем фактично не виконані зобов`язання за Договором позики від 25.01.2017 та грошові кошти відповідачу-1 не передані, що свідчить про відсутність правових підстав для стягнення із відповідача-1 на користь позивача грошових коштів за даним договором, оскільки договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Посилання представника позивача на наявність розписок про виконання зобов`язання за Договором позики від 25.01.2017, що свідчить про виконання відповідачем-1 зобов`язань за Договором позики від 25.01.2017 суд оцінює критично, з огляду на наступне. На підтвердження виконання відповідачем зобов`язань за Договором позики від 25.01.2017 до суду було надано копії розписок про повернення коштів, а саме: копія розписки від 20.04.2018 відповідно до якої [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 10 000,00 доларів США, копія розписки від 19.07.2018 відповідно до якої [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 10 000,00 доларів США; копія розписки від 25.09.2018 відповідно до якої [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 10 000,00 доларів США; копія розписки від 07.05.2019 відповідно до якої [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 10 000,00 доларів США; копія розписки від 28.08.2019 відповідно до якої [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 10 000,00 доларів США; копія розписки від 04.10.2019 відповідно до якої [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 10 000,00 доларів США; копія розписки від 26.12.2019 відповідно до якої [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 10 000,00 доларів США; копія розписки від 31.01.2020 відповідно до якої [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 10 000,00 доларів США (а.с. 77-84). Разом із тим, суд надані позивачем копії розписок в підтвердження виконання відповідачем-1 своїх зобов"язань не приймає, оскільки надані копії розписок містять лише підпис позивача та зберігаються у позивача, що на думку суду є необ`єктивним. Так, за даними розписками кошти поверталися саме відповідачем-1 та такі розписки надавалися позивачем відповідачу-1, а тому вразі існування таких правовідносин між сторонами вказані розписки мали зберігатися у відповідача-1 та бути підтвердженням повернення коштів саме відповідачем-1. Враховуючи факт відсутності будь-яких підписів відповідача-1 на вищезгаданих копіях розписок, а також факт знаходження оригіналів таких розписок у позивача та заперечення відповідача-1 щодо отримання та повернення коштів позивачу за Договором позики від 25.01.2017, суд приходить до висновку, що дані розписки не можуть підтвердити факт повернення відповідачем-1 грошових коштів позивачу, та як наслідок, виконання зобов`язань за Договором позики від 25.01.2017. Наведене свідчить про те, що позивачем не доведено факту отримання відповідачем-1 грошових коштів за Договором позики від 25.01.2017, що свідчить про фактичне не виконання позивачем зобов`язань за Договором позики від 25.01.2017 та не передання грошових коштів відповідачу-1, а тому у даному випадку відсутні правові підстави для стягнення із відповідача-1 на користь позивача грошових коштів за даним договором, оскільки договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Окрім цього, є необґрунтованими твердження позивача про те, що відповідач-2 є солідарним відповідачем разом із відповідачем-1 за Договором позики від 25.01.2017, оскільки у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачем-2 було надано відповідачу-1 згода на укладення Договору позики від 25.01.2017, а також докази того, що даний Договір позики від 25.01.2017 був укладений в інтересах сім`ї відповідача-1 та відповідача-2. Разом з цим, суд знаходить обґрунтованими доводи представників відповідачів про те, що у [PERSON] не було повноважень на укладення від імені [PERSON] Договору позики від 25.01.2017, оскільки відповідно до виданої [PERSON] на ім`я [PERSON] нотаріальної довіреності від 23.06.2016, останній був уповноважений на укладення та підписання від імені [PERSON] будь-яких кредитних договорів та договорів поруки з будь-якою банківською та/або фінансовою установою України за ціною та на умовах на його розсуд. Враховуючи вимоги ст. 1000 ЦК України, приймаючи до уваги відсутність доказів схвалення відповідачем-1 спірного правочину його повіреним, суд вважає доведеними доводи відповідача-1, що у [PERSON] не було повноважень на укладення від імені [PERSON] договору позики, зокрема Договору позики від 25.01.2017 з [PERSON] , як фізичною особою в межах довіреністі від 23.06.2016. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову і в частині стягнення заборгованості за Договором позики від 25.01.2017 . Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судові витрати у даному випадку покладаються на позивача.

Outcome: dismissed