Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-16 00:00:00

Представник позивача звернувся 31.01.2023 р. до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначив, що [INFO] народився син позивача [PERSON] , який 11.02.1997 р. був зареєстрований у квартирі [ADDRESS] . 07.03.1997 р. [PERSON] уклав шлюб із [PERSON] , яка після укладення шлюбу взяла прізвище « [PERSON] ». 04.08.2005 р. на підставі розпорядження від 04.08.2005 р. № 1512 Шевченківської районної адміністрації Запорізької міської ради видано свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] . Згідно свідоцтва 3/5 частини квартири спільного заселення, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , право власності яких 10.08.2005 р. було зареєстровано ОП ЗМБТІ. 11.10.2006 р. за адресою: [ADDRESS] була зареєстрована відповідач [PERSON] 28.09.2013 р. [PERSON] успадкував 2/5 частини двокімнатної квартири спільного заселення за адресою: [ADDRESS] , після смерті свого батька [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. 24.03.2021 р. та 06.07.2022 р. було складено акти № 3 та № 14 про те, що [PERSON] фактично не проживає за місцем реєстрації. Відповідач не проживає в квартирі з 24.03.2021 р., не сплачує комунальні платежі, її місцеперебування позивачу не відоме. Реєстрація [PERSON] створює позивачу перешкоди у користуванні власністю. За позовом [PERSON] просить усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням кв. [ADDRESS] . Ухвалою від 08.02.2023 р. відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 13.03.2023 р. 13.03.2023 р. підготовче судове засідання відкладено на 19.04.2023 р. за клопотанням позивача на підставі п.1 ч.2 ст.198, п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України. 19.04.2023 р. підготовче судове засідання відкладено на 11.05.2023 р. на підставі п.1 ч.2 ст.198, п.1 ч.2 ст.223 ЦПК України. 11.05.2023 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 12.06.2023 р. 12.06.2023 р. розгляд справи відкладено на 17.07.2023 р. на підставі п.п.1,4 ч.2 ст.223 ЦПК України. Позивач в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач та треті особи в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомили, відзиву чи пояснень по суті позову не подавали. На підставі ч.1 ст.223 ЦПК України, справу було розглянуто за відсутності відповідача та третіх осіб. Вивчивши матеріали справи, заяслухавши пояснення позивача, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. З наявних в матеріалах справи письмових доказів встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 04.08.2005 р., виданого Шевченківською районною адміністрацією (а.с.20) на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належить 3/5 частин квартири спільного заселення, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Державна реєстрація права власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] проведена на вказану частину квартири зареєстрована ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 10.08.2005 р. (а.с.21). На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори 28.09.2013 р. (а.с.22, 23) [PERSON] набув право власності на 2/5 частини згаданої квартири. 07.03.1997 р. [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , яка після укладення шлюбу взяла прізвище [PERSON] (а.с.16). Відповідач [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 11.10.2006 р. (а.с.31). [INFO] [PERSON] помер (а.с.17). Після смерті [PERSON] . П`ятою Запорізькою державною нотаріальної конторою заведено спадкову справу № 645/2022 (а.с.57-71). Згідно довідки Департаменту реєстраційних послуг від 27.12.2022 р. (а.с.69), [PERSON] на день смерті був зареєтрований за адресою: [ADDRESS] , з ним на день смерті були зареєстровані: відповідач [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] та позивач [PERSON] . В силу\~ст. 1261 ЦК України, [PERSON] , як дружина [PERSON] , є спадкоємцем першої черги за законом. Згідно ч.3, 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Позивач, в поданій до суду позовній заяві стверджує, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації з 24.03.2021 р., про що надала відповідні акти (а.с.24, 25). У статті 47\~Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання. Згідно із частиною четвертою статті 9\~Житлового кодексу\~Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною першою статті 383\~ЦК України та статтею 150\~Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно статті 317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1ст. 319 ЦК України). Відповідно достатті 321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другоюстатті 353 цього Кодексу. Конституція Україниустатті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно зі статтею 386\~ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. На підставі наведених норм права та встановлених фактичних обставин, суд дійшов висновку про те, що відповідач [PERSON] є спадкоємцем співвласника квартири, у якій зареєстрована з 2006 року. Таким чином, право користування житлом є похідним від права власності і її не проживання по місцю реєстрації на обсяг права користування не впливає. За таких обставин, коли спірна нерухомість в силу положень про спадкування може бути спільним майном сторін по справі, тому відсутні правові підстави для визнання\~ [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Посилання позивача на те, що у зв`язку з не проживанням відповідача у спірному будинку виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг не є підставою для задоволення позову про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки положення частини другої статті 405\~ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини. Оскільки в позові відмовлено, тому відповідно до ст.\~141\~ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed