Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-26 00:00:00

Позивач, інтереси якої представляє представник, у квітні 2021 року звернулась до Івано-Франківського міського суду з позовом до [PERSON] про збільшення розміру аліментів на користь позивача на утримання дитини [PERSON] , [INFO] з 700грн. на 2500грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення нею повноліття; позбавлення батьківських прав відповідача стосовно дитини; стягнення судових витрат. Позовні вимоги мотивує тим, що заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 11.09.2015р. шлюб, укладений 22.11.2013р. між сторонами, був розірваний, дитину залишено на проживання з матір`ю. Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 12.11.2015р. вирішено стягувати з відповідача на користь позивача на утримання дитини [PERSON] , [INFO] аліменти у сумі 700грн. щомісячно, до досягнення нею повноліття, починаючи з 27.08.2015р. Однак, розмір призначених аліментів не є достатнім враховуючи потреби дитини в харчуванні, побуті, в зв`язку з шкільним віком тощо, збільшився законодавчо прожитковий мінімум на дитину відповідного віку, а рекомендований розмір складає 2395грн.. Жодних платежів за рішенням суду відповідач не здійснював, заборгованість станом на 01.02.2021р. складає 52 106 грн. Також, відповідач взагалі не цікавиться дитиною, не піклується про неї, не приймає участі в її утриманні, вихованні та піклуванні. Просила позов задовольнити. Ухвалою суду від 28.04.2021р. було залучено до участі у справі орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради. Ухвалою суду від 18.08.2021р. було закрите підготовче провадження у даній справі. 09.09.2021р. представником відповідача заявлено відвід головуючому судді, однак ухвалою від 10.09.2021р. (головуючий суддя бабій О.М.) у задоволенні заяви було відмовлено. Ухвалою від 21.06.2022р. провадження у даній цивільній справі було зупинено, в зв`язку з перебуванням відповідача у складі Збройних Сил України. 25.05.2023р. відповідач [PERSON] подав клопотання про поновлення провадження у справі з одночасною заявою про розгляд даної справи без його участі, а також заяву про визнання позову в частині позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.20-21 т.2). Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали позовну заяву у повному обсязі та просили її задовольнити. В подальшому подали заяву про завершення справи без їх участі. Відповідач та його представник у судовому засіданні позов заперечили, просили у позові відмовити, в подальшому позивач подав заяву про завершення розгляду справи без його участі з частковим визнанням позовних вимог. Представник органу опіки та піклування надав до суду висновок щодо недоцільності позбавлення батьківських прав та заяву про розгляд справи без участі представника. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Згідно наявних матеріалів цивільної справи вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 22.11.2013р., був розірваний рішенням Івано-Франківського міського суду від 11.09.2015р., доньку [PERSON] , [INFO] залишено на проживання з матір`ю (а.с.7-8,10). На підставі рішення Івано-Франківського міського суду від 12.11.2015 року було вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] аліменти у сумі 700грн. щомісячно, до досягнення нею повноліття, починаючи з 27.08.2015р. (а.с.9). Положеннями ст. 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В силу дії ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. За приписами ч. 2 ст. 182 цього кодексу розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до статтей Закону України Про державний бюджет України на 2021 рік, 2022р та 2023р., прожитковий мінімум для дітей віком від 6 років до 18 років становив з січня по грудень від 2395грн. до 2618грн., з січня по грудень 2022р від 2618грн. до 2833грн., останній розмір встановлено і на 2023 рік. Частиною 1 ст. 192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. За правилами ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не повязує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обовязку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Вирішуючи питання про зміну розміру аліментів, які мають бути стягнуті в даному випадку з відповідача на користь позивача, суд враховує позицію позивача про те, що розмір призначених аліментів не є достатнім враховуючи потреби дитини в харчуванні, побуті, в зв`язку з шкільним віком та як наслідок потребами щорічними на навчання тощо, а тому призначена судом сума 700грн. (до серпня 2018р., а з вересня 2018р. по січень 2021р. - 1198грн.) не є достатньою та підлягає збільшенню з врахуванням всіх обставин у сукупності. Позивач підтримала визначену суму у позовних вимогах - 2500грн. Відповідач в цій частині позовні вимоги визнав частково (у судовому засіданні 17.09.2021р.) та не заперечив щодо збільшення розміру аліментів щомісяця на суму 1500грн.. Сторона відповідача надала суду докази, що у [PERSON] (батька відповідача) погіршився стан здоров`я з липня 2019р., що підтверджено медичною документацією та потребує значних витратах на це (а.с.55-57 т.1), кошти на руки позивача він надавав добровільно на утримання дитини, про що вона не зазначає, а борг нараховано органом ДВС тільки у жовтні 2020р. за весь період з 2015 року за пред`явленим нею несвоєчасно виконавчим листом, з одночасним накладенням обмеження у праві виїзду за кордон та правом керування автомобілем. Борг що виник одномоментно із-за дій саме позивача, сплачувати буде по мірі фінансової можливості. Працює неофіційно. Однак, відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України батьки мають рівні обов`язки щодо дитини, а ст.182 передбачає мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину який становить - розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за таких обставин суд вважає за необхідне змінити розмір аліментів, які стягуються з відповідача на користь позивача та призначити їх та стягувати в твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 % розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стягнення аліментів в даному розмірі суд вважає розумним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини у даному віці. Згідно п. 23 постанови Пленуму ВСУ № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Тому стягнення аліментів в збільшеному розмірі слід розпочати з дня набрання рішенням законної сили. Що стосується вимоги позову про позбавлення батьківських прав відповідача щодо дитини, то суд зазначає наступне. За змістом частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі статтею 152 Сімейного кодексу України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї. Статтею 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися в т.ч. один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Сторона позивача доводила підстави для позбавлення батьківських прав на підставі п.2 статті 164 СК, як ухилення батька від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до пунктів 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Вирішуючи спір, суд враховує зазначені роз`яснення Пленуму Верховного Суду України і з`ясовує які безсумнівні докази свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, у чому полягає винна поведінка відповідача, свідоме нехтування ним своїми обов`язками, чи вживалися до нього заходи реагування, а також досліджує соціально-побутових умов життя та матеріального становища відповідача. В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідач не ухилявся від сплати аліментів, оскільки виконавчий лист був отриманий позивачем-стягувачем 09.10.2020р. і пред`явлений до примусового виконання тільки 19.10.2020р. (а.с.39-43 т.1), а 27.10.2020р. було відкрите ВП щодо його виконання. Згідно поданого позивачем розрахунку борг по аліментах станом на 01.02.2021р. становить 52106грн. (а.с.15 т.1), у січні 2021р. накладено арешт на рахунки боржника, у лютому 2021р. встановлено тимчасове обмеження боржника у праві керування ТЗ, у праві полювання, внесено відомості щодо [PERSON] до Єдиного реєстру боржників (а.с.46-53 т.1). У червні 2021р. боржник-платник подав заяву на ознайомлення з матеріалами даного ВП (а.с.54 т.1). Між сторонами з 2017 року наявний конфлікт, про що доводила сторона відповідача, і в зв`язку з чим, мати (позивач) обмежує спілкування батька з дівчинкою, при цьому що відповідач часто перебував і за кордоном, що також унеможливило виконання батьківських обов`язків в частині побачення та спілкування з дівчинкою. У червні 2021р. [PERSON] звернувся до служби у справах дітей МВК із заявою про встановлення графіку спілкування з дитиною (а.с.99-101 т.1). Суд критично оцінює поданий стороною позивача доказ - Характеристику на дитину Яніну видану Ліцеєм №1 щодо нецікавлення батьком навчанням дитини (а.с.16), так як дівчинка є ученицею 1-го класу, а отже розпочала навчання у 2020р., сама ж Характеристика дати видачі не містить (видана до подачі позову в квітні 2021р. до суду), тому не може містити об`єктивну інформацію за період навчання дитини близько 6-7 місяців навчального 2020-2021 року. Щодо інформації про результати психологічного обстеження емоційного стану та характер стосунків дитини в сім`ї, виданої 01.03.2021р. Ліцеєм №1 (а.с.17), то в даному доказі долученому стороною позивача зазначено, що стосунки дівчинки з татом характеризуються напруженням та відсутністю емоційних зв`язків, в емоційному світі дитини він відсутній. Цю інформацію щодо ставлення дитини оцінено і взято до уваги і ООП при наданні до суду висновку (абзац перший арк..2 висновку). Вивчаючи питання доцільності позбавлення батьківських прав, що є предметом розгляду даної цивільної справи, ООП надав суду висновок (а.с.148-152 т.1), в якому вказано що питання позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо дочки [PERSON] було розглянуто на засіданні комісії за участю обох батьків. Обставини щодо ухилення батька від виконання ним батьківського обов`язку частково знайшли своє підтвердження, однак вони є недостатніми для застосування крайнього заходу як позбавлення батьківських прав, а тому виконком Івано-Франківської міської ради не вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо дочки [PERSON] . Водночас, відповідач у травні 2023 року позов в цій частині повністю визнав. За вимогами ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. При цьому, суд враховує відмінність між визнанням обставини та визнанням позову, що впливає на різні правові наслідки. Підстав не прийняття визнання позову в частині, суд не вбачає. Інші докази надані позивачем (а.с.126-131 т.1) не спростовують висновків суду щодо позовних вимог, оскільки не стосуються предмету доказування. Також, враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення у дохід держави судовий збір у розмірі 908.00 грн. стосовно вимоги про збільшення аліментів, а щодо оплаченого судового збору позивачем стосовно вимоги про позбавлення батьківських прав у сумі 908.00грн., то оскільки в цій частині вимоги позову відповідач визнав, то за вимогами ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Однак, оскільки визнання позову в частині позбавлення батьківських прав відповідачем визнано після початку розгляду справи по суті, суд вважає, що такий судовий збір слід стягнути з відповідача на користь позивача повністю. Щодо витрат на правову допомогу, то слід зазначити таке. Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу). Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України). Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. До матеріалів справи сторона позивача надала ордер на представництво інтересів позивача адвокатом, квитанцію про сплату витрат на правничу допомогу у сумі 6000грн., Акт надання послуг від 23.04.2021р. (а.с.18,20,21 т.1). Відповідач подаючи заяву у травні 2023р. про визнання позову в частині та в судових засіданнях в яких брав участь, не надавав пояснень та підстав щодо зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката позивача. Отже, з врахуванням вимог закону слід стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у сумі 6000грн. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст.ст. 164, 165, 180, 181, 182, 184, 191,192 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved