Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-03 00:00:00

у червні 2014 року ПрАТ "ФФ "Дарниця" звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Ухвалою суду від 23 червня 2014 року було відкрито провадження по даній справі. Рішенням суду від 17 листопада 2015 року позовну заяву було задоволено. У листопаді 2016 року до суду було подано заяву про заміну сторони виконавчого провадження, а саме, стягувача ПрАТ "ФФ "Дарниця" просили замінити на ТОВ "ФК "Інвест Груп". 20 грудня 2016 року судом було винесено ухвалу, якою було задоволено заяву про заміну стягувача. У лютому 2017 року до суду надійшла заява від відповідачів по даній справі про перегляд заочного рішення. Ухвалою суду від 24 квітня 2017 року дана заява була залишена без задоволення. 03 травня 2017 відповідачами була подана апеляційна скарга на рішення суду від 17 листопада 2015 року по даній справі. 04 липня 2017 року Апеляційним судом м. Києва було винесено ухвалу відповідно до якої апеляційної скаргу було відхилено, і рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 листопада 2015 року - залишено без змін. У листопаді 2017 року відповідачами було подано касаційну скаргу на вищезазначене рішення суду. Постановою Верховного Суду від 20 березня 2019 року касаційну скаргу [PERSON] та [PERSON] було задоволено частково, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 04 липня 2017 року - скасовано, а цивільну справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 15 травня 2019 року суддею Дарницького районного суду м. Києва Заставенко М.О. дану справу було прийнято до свого провадження та призначено до розгляду у підготовче засідання. Рішенням суду від 15 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог ПрАТ "ФФ "Дарниця" до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості було відмовлено. 15 листопада 2019 року надійшла апеляційна скарга на вищевказане рішення суду. Постановою Київського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року апеляційна скарга була залишена без задоволення. У січні 2020 року ПрАТ "ФФ "Дарниця" було подано касаційну скаргу на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2021 року касаційну скаргу було задоволено та скасовано рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 08 червня 2021 року дана справа повернулася до Дарницького районного суду м. Києва. За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 червня 2021 року справу № 753/11834/21 було передано для розгляду судді Шаповаловій К.В. Фактично справу було передано судді 15 червня 2021 року. Ухвалою суду від 29 червня 2021 року справу було прийнято до провадження судді Шаповалової К.В. та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання на 12 серпня 2021 року на 11:00 год. Ухвалою суду від 12 серпня 2021 року підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 25 жовтня 2021 року. Судові засідання призначені на 25 жовтня 2021 року, 13 грудня 2021 року та 21 лютого 2022 року були відкладені. Судове засідання 04 травня 2022 року було відкладено за клопотанням представника позивача на 29 червня 2022 року на 10:00 год. Ухвалою суду від 29 червня 2022 року провадження у цивільній справі №753/11834/21 за позовом Приватного акціонерного товариства "Фармацевтична фірма" Дарниця" до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості було зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду касаційної скарги на судове рішення апеляційної інстанції у цивільній справі №753/8945/19 за позовом Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу нерухомого майна (квартири). 30 січня 2023 року представником відповідачів до суду було подано клопотання стосовно поновлення провадження у даній справі, оскільки, 05 грудня 2022 року Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду було винесено постанову у справі № 753/8945/19, якою касаційну скаргу ПрАТ "ФФ "Дарниця" було залишено без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 26 квітня 2021 року було залишено без змін (копії постанов додаються до клопотання). Ухвалою суду від 2 лютого 2023 року поновлено провадження у справі та призначено справу до розгляду у судове засідання на 29 березня 2023 року. У судовому засіданні 29 березня 2023 року представником позивача було подано клопотання про зупинення провадження у справі, у зв`язку з тим, що ухвалою Верховного Суду у складі колегії Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 8 березня 2023 року було передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду цивільну справу № 753/2971/19 за позовом ПАТ «ФФ «Дарниця» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу. Представник відповідачів у судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання, вказав, що вже є постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, яка здійснила правовий висновок щодо розв`язання спору у цих справах. Суд, заслухавши думку учасників справи ухвалив відмовити у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, з огляду на відсутність інформації щодо прийняття Великою Палатою Верховного Суду до розгляду цивільної справи № 753/2971/19. Розгляд справи було відкладено на 4 травня 2023 року. Судове засідання 4 травня 2023 року було відкладено у зв`язку з неявкою учасників справи на 4 липня 2023 року. У судовому засіданні 4 липня 2023 року представником відповідачів суду було долучено до матеріалів справи копію ухвали Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2023 року у справі № 753/2971/19, якою відмовлено у прийняття справи до розгляду та повернуто на розгляд Верховного Суду у складі колегії Першої судової палати Касаційного цивільного суду. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідачів заперечував проти задоволення позовних вимог, просив суд врахувати останню позицію Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19, в якій надано тлумачення умов договору купівлі-продажу нерухомого майна, який був укладений між позивачем та фізичними особами щодо купівлі квартир у будинку по [ADDRESS] . Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, доходить до наступних висновків. Під час розгляду справи встановлено, що 18 лютого 1997 року між ЗАТ «ФФ «Дарниця» з одного боку та [PERSON] , [PERSON] з іншого боку було укладено договір купівлі-продажу двокімнатної квартири [ADDRESS] , який було нотаріально посвідчено державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 3у1057. У пункті 4 договору зазначено (дослівно): «Продаж здійснено за тридцять одну тисячу сімсот двадцять одну гривню, що на момент здійснення операції складає шістнадцять тисяч сімсот п`ятдесят умовних одиниць за курсом Національного Банку України на день укладення даного договору». Відповідно до п. 5 договору покупці виплачують продавцю повну вартість квартири протягом 15 років з моменту його укладання. До виплати покупцями продавцю повної вартості квартири на неї накладається заборона на відчуження. Після повного виконання покупцями зобов`язань по оплаті вартості квартири продавець письмово повідомляє про це нотаріальній конторі. (т.1 а.с.6-7). Також 18 лютого 1997 року між ЗАТ «ФФ «Дарниця» та [PERSON] , [PERSON] підписано додаткову угоду про порядок здійснення розрахунків по договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 18 лютого 1997 року, якою встановлено розмір щомісячної виплати виходячи з еквіваленту 81 ум.од. в національній валюті України за курсом Національного Банку України на момент виплати (т. 2 а. с. 127). 6 червня 2012 року відповідно до Закону України «Про акціонерні товариства» ЗАТ «ФФ «Дарниця» змінило власне найменування на ПрАТ "Фармацевтична фірма «Дарниця». Відповідачі [PERSON] та [PERSON] на виконання умов договору купівлі-продажу квартири за період з липня 1997 р. по вересень 2011р. сплатили ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» грошові кошти в сумі 31 721 грн., що підтверджується платіжними квитанціями (т. 1, а.с. 218-225). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2009 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м.Києва від 12 серпня 2010 року, (т.1 а.с.12) зустрічні позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] про визнання угод недійсними задоволені, визнано недійсною частину пункту 4 у договорі купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , що був укладений між ЗАТ «ФФ Дарниця» та [PERSON] , [PERSON] та посвідчений 18.02.1997 державним нотаріусом сьомої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С., та зареєстрований в реєстрі за № 3у-1057, а саме: «що на момент здійснення операції складає шістнадцять тисяч сімсот п`ятдесят умовних одиниць за курсом Національного Банку України на день укладення даного договору» та визнано недійсною додаткову угоду до договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , що була укладена між ЗАТ «ФФ Дарниця» та [PERSON] , [PERSON] 18.02.1997 (т.2 а.с.55-61). Ухвалою Верховного Суду України від 13 вересня 2010 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ЗАТ «ФФ «Дарниця» на зазначені судові рішення. У жовтні 2010 року ЗАТ «ФФ «Дарниця» звернулась до Верховного Суду України зі скаргою про перегляд ухвали Верховного Суду України від 13 вересня 2010 року у зв`язку з винятковими обставинами. Ухвалою Верховного Суду України від 30 травня 2012 ухвалу Верховного Суду України від 13 вересня 2010 року щодо відмови у відкритті касаційного провадження в частині вирішення зустрічних позовних вимог, в тому числі вимог [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним в частині визнання недійсною частини пункту 4 цього договору скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду касаційної інстанції. Отже, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2009 року в частині визнання недійсною додаткової угоди до договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеної 18 лютого 1997 року між ЗАТ «ФФ Дарниця» та [PERSON] , [PERSON] , набрало законної сили. Звертаючись із позовом до суду, позивач обгрунтував його тим, що відповідно до умов договору купівлі-продажу квартири продаж здійснено за 31 721,00 грн. що на момент здійснення операції складає 16 750,00 умовних одиниць за курсом НБУ на день укладення договору, і відповідає офіційному курсу гривні до долара США. Отже під умовними одиницями в даному договору сторони мали на увазі саме долар США. Постановою Верховного Суду України від 30.05. 2012 у справі № 6-29 цс між ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» і [PERSON] , [PERSON] , та іншими, прийнятою в порядку перегляду судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, в повністю аналогічних договорах купівлі-продажу квартир у будинку [ADDRESS] визнано дійсним п. 4 договору та встановлено допустимість використання при вирахуванні розміру грошових зобов`язань іноземної валюти за умови, що платежі будуть здійснюватися у гривні. Рішенням Вищого спеціалізованого суду України від 11.07.2012 у цій же справі встановлено, що належним виконанням зобов`язань за договорами купівлі-продажу квартир у будинку [ADDRESS] є внесення покупцями грошових коштів у національній валюті України в сумі, що на день сплати відповідає еквіваленту визначеної вартості квартир в умовних одиницях. Таким чином відповідно до вимог статті 61 ЦПК України не підлягають доказуванню у даній справі обставини, пов`язані з тлумаченням п. 4 договору та визначення терміну «умовна одиниця». Отже належним виконанням зобов`язань [PERSON] , [PERSON] за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] є сплата ними такої суми в гривнях, яка розраховується за офіційним курсом НБУ долара США до гривні на день подання позову. ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» посилається на те, що незважаючи на минування кінцевого строку виконання зобов`язання по сплаті вартості квартири та всупереч законодавству і судовій практиці [PERSON] та [PERSON] повністю не виконали зобов`язань з оплати вартості квартири, і їх заборгованість складає 6 805 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 80 775,35 грн. Як боржники, які прострочили виконання грошового зобов`язання, відповідачі відповідно до положень статті 625 ЦК України повинні також сплатити три проценти річних від простроченої суми за період з 14.02.2012 по 02.06.2014 в сумі 5 537 грн. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив стягнути з відповідачів заборгованість у розмірі 231 698,88 грн, з яких 210 535,65 грн - заборгованість за договором та 21 163,23 грн - три відсотки річних. Представник відповідача, заперечуючи проти заявлених вимог вказав, що у договорі купівлі-продажу квартири від 18 лютого 1997 року, який був укладений між ЗАТ «ФФ Дарниця» та [PERSON] , [PERSON] , відсутні посилання на визначення обов`язку по оплаті вартості квартири в залежності від курсу будь якої іноземної валюти. Також, в договорі відсутній будь - який графік платежів, які повинні були виконувати відповідачі в залежності від кур\-су іноземної валюти і відсутній порядок здійснення розрахунку із корегуванням розміру періодичного платежу відповідно курсу НБУ до іноземної валюти. При з`ясуванні порядку проведення розрахунків за договором купівлі-продажу, слід зробити висновок, що пункти 4, 5 договору купівлі-продажу передбачають визначення су\-ми, що підлягає сплаті, з урахуванням умовних одиниць за курсом Національного банку України, саме на день укладання договору купівлі-продажу. За умовами договору продаж квартири здійснено за 31 721 грн. При цьому умо\-вами договору не передбачено визначення суми заборгованості за офіційним курсом від\-повідної валюти на день платежу. Крім того потрібно зазначити, що грошової одиниці під назвою «умовна одиниця» в світі не існує та її використання на території України не передбачено, що підтверджується листами Національного банку України від 12.03.1999 та 04.02.2013. Відповідно до положень цивільного законодавства, чинного на час укладення сторонами спірного договору, грошові зобов`язання повинні були бути виражені й підлягали оплаті в національній валюті. Вираження і оплата грошових зобов`язань в іноземній валюті допускалося лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 169 ЦК Української РСР). Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей (частина перша статті 48 ЦК Української РСР). Аналіз вказаних норм дозволяє зробити висновок, що: на час укладення договору купівлі-продажу передбачалося правило про оплату грошових зобов`язань в національній валюті; невідповідність договору вимогам закону була підставою для визнання його недійсним на підставі рішення суду (див. пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»), а не для нікчемності договору. У Прикінцевих та перехідних положеннях ЦК України передбачено, що: - ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності (пункт 4); - до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності ЦК України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення (пункт 9). За змістом частин першої, другої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане в гривнях. Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Традиційним в доктрині приватного права та судовій практиці є розмежування валюти боргу та валюти платежу як елементів грошового зобов`язання. Валюта боргу - це грошові одиниці, в яких обчислена сума зобов`язання (що дозволяє визначити його ціннісне значення). У свою чергу, під валютою платежу розуміються грошові знаки, які є засобом погашення грошового зобов`язання і в яких повинне здійснюватися його фактичне виконання. За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інші правила визначення суми платежу можуть встановлюватися, зважаючи на прямий припис в частині другій статті 533 ЦК України, тільки договором, законом чи іншими нормативно-правовими актами (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2019 року в справі № 755/9348/15-ц (провадження № 61-30272св18). Якщо у договорі передбачено інший порядок, суду необхідно з`ясувати сутність такого визначення (постанови Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2134цс15 та від 08 лютого 2017 року у справі № 6-1905цс16). Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів змісту (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року в справі № 126/3476/16-ц (провадження № 61-24371св18). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див.: постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20). Як передбачено частиною першою статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України. Аналіз змісту договору купівлі-продажу від 18 лютого 1997 року свідчить, що встановлені статтею 213 ЦК України правила не дозволяють визначити зміст відповідної умови договору купівлі-продажу щодо порядку проведення розрахунку. Оскільки ці правила не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови договору купівлі-продажу щодо порядку проведення розрахунків, тому потрібно застосовувати правило тлумачення contra proferentem. Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (not individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the dominant influence of one of the party). Contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність. Сontra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань). Сontra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. У разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань [див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)]. Висновок щодо необхідності застосування принципу contra proferentem при тлумаченні пунктів 4, 5 договорів купівлі-продажу квартир в будинку [ADDRESS] , укладених із ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», було висловлено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17). При з`ясуванні порядку проведення розрахунків за договором купівлі-продажу, слід зробити висновок, що пункти 4, 5 договору купівлі-продажу передбачають визначення суми, що підлягає сплаті, з урахуванням умовних одиниць за курсом Національного банку України, саме на день укладення договору купівлі-продажу. Аналогічний висновок за подібних фактичних обставинах зроблено Верховним Судом у складі колегій суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 11 вересня 2019 року у справах № 753/9563/14 (провадження № 61-16578св18) та № 753/9564/14 (провадження № 61-16575св18). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на виконання умов укладеного договору купівлі-продажу від 18 лютого 1997 року сплатили повну вартість квартири в національній валюті України, а отже належним чином виконали умови договору купівлі-продажу. Суд не приймає до уваги посилання представника позивача на підтвердження інтересу сторін у визначенні вартості саме в умовних одиницях на спільне засідання Правління та Ради уповноважених представників трудового колективу ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» стосовно вирішення питання про продаж квартир співробітникам, що передувало укладенню договору купівлі-продажу квартири з відповідачами, оскільки оформлене протоколом спільного Правління та Ради уповноважених представників трудового колективу ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» № 69 від 29.01.1997 рішення не є правочином в розумінні цивільного закону, участі у цьому засіданні відповідачі не приймали і доказів того, що відповідачі уповноважували певних осіб представляти їх інтереси під час проведення вказаного засідання суду не надано (т.3, а.с.103). Разом із тим, у цій справі між сторонами існує розбіжність у тлумаченні пунктів 4 та 5 договору купівлі-продажу, якими передбачено, що продаж квартири здійснено за 31721 грн, що на момент здійснення операції складає 16750 умовних одиниць за курсом Національного банку України на день укладення договору, які покупці зобов`язалися виплатити продавцю протягом 15 років з моменту укладення договору. Зобов`язання, визначене цими пунктами покупці виконали. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 «позивач є стороною, яка підготувала як проект договору, так і спірних умов договору. Така презумпція позивачем під час розгляду справи не спростована, а тому тлумачення повинно здійснюватися на користь відповідача. Розуміючи інтереси кредитора, який укладав договори купівлі-продажу квартир за умов надмірної інфляції, Верховний Суд, разом з тим, враховує, що будівництво житлового будинку було розпочато навесні 1991 року забудовником - ДО КВХФО «Дарниця» за рахунок державних централізованих капіталовкладень. Будівництво за рахунок коштів Державного бюджету України продовжувалося до травня 1993 року, а потім було призупинено у зв`язку з відсутністю фінансування. Влітку 1995 року, після укладення правонаступником ДО КВХФО «Дарниця» - ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» із своїми працівниками, які перебували на обліку осіб, потребуючих поліпшення житлових умов, договорів на часткову участь у будівництві будинку, будівництво його було поновлено і завершено в грудні 1996 року (див. ухвалу Верховного Суду України від 30 травня 2012 року у справі № 6-59830вов10, т. 1 а. с. 11). За таких умов позивач, при відчуженні квартир був не просто кредитором, а виконував важливу соціальну функцію щодо забезпечення громадян житлом, сприяючи в реалізації їх права, гарантованого статтею 47 Конституції України. Система забезпечення житлом, яка існувала в 90-х роках, в тому числі можливість безоплатної приватизації житла, отримання його в користування від держави чи роботодавця, не передбачала залежність вартості такого житла від курсу іноземної валюти. Якщо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, неможливо встановити порядок проведення розрахунків між сторонами, необхідно застосовувати тлумачення contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. У разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань». Відповідно до приписів частини шостої статті 13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Отже, враховуючи чинне на час укладення договору цивільне законодавство та беручи до уваги, що проект договору купівлі-продажу було підготовлено позивачем, що ніким не оспорюється, суд вважає, що умови пунктів 4, 5 договору купівлі-продажу передбачають визначення ціни продажу саме у гривні, а вказівка у договорі на курс умовної одиниці до гривні на день укладення договору, без подальшої узгодженої сторонами сплати коштів з прив`язкою до іноземної валюти, не дає підстав для висновку щодо наміру сторін визначити ціну договору у гривні з урахуванням курсу долара США на день платежу. Відповідно до частини третьої статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною третьою статті 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (стаття 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частин другої, третьої статті 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Таким чином, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши всі надані позивачем докази в їх сукупності на обґрунтування заявлених позовних вимог, оцінивши доводи представника відповідача, з урахуванням приписів норм законодавства України, розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог, відповідно до статті 11 ЦПК України, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки на момент звернення до суду відповідачі сплатити позивачу повну вартість квартири, правові підстави для задоволення позову ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу квартири відсутні. Представник відповідача у судовому засіданні зазначив, що він не наполягає, у випадку відмови у задоволенні позовних вимог, на розподіленні судових витрат, що були понесені відповідачами протягом всього часу розгляду справи у судах всіх інстанцій На підставі викладеного та

Outcome: dismissed