Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-09 00:00:00

15.11.2022р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу (а.с. 1-2). Ухвалою суду від 13.01.2023р. відкрито провадження у справі (а.с. 12). Ухвалою суду від 08.06.2023р. за заявою [PERSON] надано сторонам строк для примирення терміном - на 1 (один) місяць, у зв`язку із чим провадження у справі зупинене до закінчення строку для примирення (а.с. 81). Ухвалою суду від 10.07.2023р. провадження у справі поновлене (а.с. 84). В обґрунтування своїх вимог в позовній заяві послався на те, що 05.06.1998 р. уклав шлюб з [PERSON] . Від шлюбу мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . На даний час спільне життя з відповідачкою не склалось. Фактичні шлюбні відносини припинені у червня 2021 року, сторони проживають окремо. Подальше збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Примирення не можливе. З урахуванням викладеного, просив шлюб розірвати. Відповідачка позовні вимоги не визнавала. 31.05.2023р. надала відзив на позовну заяву (а.с. 59-60), у якому зазначила, що дізналася про подання даного позову вже під час розгляду справи в суді, відповідач не повідомляв про подання позову. Проти розірвання шлюбу категорично заперечує. Викладене у позовній заяві не відповідає фактичним обставинам і не підтверджує, що сім`я розпалася остаточно. Із [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі із 1998 року, мають трьох синів, наймолодший - [PERSON] , [INFO] . Старші сини повнолітні. Вони всі разом проживають по [ADDRESS] , в тому числі й відповідач. З початку повномасштабного вторгнення вони разом із чоловіком [PERSON] дбають про безпеку молодшого сина. 28.11.2022р. позивачка з сином [PERSON] за ініціативою відповідача виїхала за межі країни, зараз із сином майже два місяці знаходяться в Єгипті . Здивована поданням позову про розірвання шлюбу, вважає, що відповідач навмисно відправив її за межі України, що не пов`язано із турботою про дитину, лише з метою розірвання шлюбу у її відсутність. На прохання допомогти фінансово для повернення з сином в Україну та за для можливості бути присутньою на засіданні суду, відмовив, не врахувавши інтереси неповнолітньої дитини і родини. Позивачка змогла повернутися тільки 10.05.2023р. Вважала, що сім`я остаточно не розпалася, до її від`їзду у них були нормальні відносини, притаманні чоловіку та жінці, як шлюбні, так і сімейні. Вони святкували разом сімейні свята, вона отримувала подарунки від чоловіка. Вважає, що за 25 років шлюбу, маючи трьох дітей, має право на відверту бесіду із чоловіком. Така поведінка не притаманна її чоловіку, бажає зберегти сім`ю. Старший син з початку повномасштабного вторгнення перебуває на передовій, повинен повернутися до родини, де зможе відчути затишок і любов, а молодшому сину [PERSON] потрібен батько. Просила визнати обов`язковою явку позивача в судове засідання, відмовити у задоволенні позову. 07.06.2023р. відповідач надав відповідь на відзив (а.с. 66 - 68), у якій зазначив, що за довго до подання позову відносини між сторонами були вкрай напруженими, без взаємної любові, поваги та дружби, що призводило до постійних сварок та скандалів, негативно впливало не тільки на сторін, а й на неповнолітнього сина. Якщо сторони намагатимуться штучно зберегти шлюб, це спричинить психологічну травму їх сину, адже напружена атмосфера негативно відобразиться на його психічному здоров`ї. Намагання відповідачки штучно зберегти шлюб не відповідає найкращим інтересам дитини. Позивачка вже тривалий час орендує квартиру та проживає окремо від відповідача, що також підтверджує те, що їх шлюбні відносини припинені та не можуть бути поновленні, переїзд є остаточним. Сторони зареєстровані за різними адресами, що підтверджує припинення сімейних відносин. Відповідачка підтверджує, що вона тривалий час перебувала за кордоном, що унеможливлює будь-яке спільне проживання та сімейне щастя. Наразі позивач будує відносини з іншою особою, з якою планує сім`ю, однак наявність зареєстрованих шлюбних відносин буде перешкоджати цьому, що порушуватиме сімейні права та обмежуватиме право на створення сім`ї. Тобто подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Просив позов задовольнити, справу розглядати справу без його участі. 08.06.2022р. відповідачка подала заперечення на відповідь на відзив (а.с. 71 - 74), у яких вказала, що позивач створював умови, які заважають її присутності в суді, наразі уникає зустрічей в суді. Відповідачка не згодна із доводами позивача щодо напружених відносин. Зазначила, що є робочі моменти, сторони працюють разом і виховують трьох синів. Позивач значну частину свого життя проводив на роботі. У жовтні 2022 року вони були на родинних святах, дарували один одному подарунки. Перед виїздом за кордон отримала від позивача коштовний подарунок і квіти. Почуття існують, 25 років подружнього життя про щось свідчать. Відповідачка не намагається штучно зберегти шлюб. У 2008 році сторони також переживай кризу в сім`ї, але зберегли шлюб і виховали дітей. Щодо реєстрації за різними адресами, то позивач місце реєстрації не міняв з моменту отримання паспорта. Фактично він проживає з відповідачкою та дітьми. Саме позивач виявив бажання відправити її із сином за кордон на час вимкнення електрики в Україні, надав дозвіл для вивозу дитини за кордон. Відповідачка інформувала про їх побут і надсилала фото. Вони домовлялися, що зиму вона з сином будуть в Єгипті, однак позивач навмисно її ізолював. Щодо оренди позивачем квартири та відносин з іншою особо, то позивач не контролює свої дії, не усвідомлює, що перебуває у залежності, що підтверджується посиланням на Конвенцію «Про дискримінацію жінок», вживанням слів «вважаємо», «звертаємо», «хочемо звернути». Припускає, що на чоловіка чиниться психологічний тиск іншої особи в корисливих цілях. Позивач керує великим бізнесом, яким вони разом володіють. Враховуючи той факт, що сім`я не розпалася, що визнає позивач, просила відмовити у задоволенні позову. 04.07.2023р. позивач [PERSON] надав заяву, в якій зазначив, що ухвалою суду від 08.06.2023р. надано строк для примирення терміном - на 1 (один) місяць. Однак відносини з відповідачкою так і не налагодились, стали тільки гірше, позивач не вбачає можливості примирення до 10.07.2023р. Просить суд розглядати справу без його участі, бачити відповідачку психологічно складно, це призведе до сварки під час судового засідання (а.с. 83). Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що додаткових заяв клопотань, пояснень не має (а.с. 84). З`ясувавши позиції сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що сторони з 05.06.1998р. перебувають у шлюбі, зареєстрованому відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Бабушкінської районної ради м. Дніпропетровська, актовий запис № 273 (а.с. 7). Від шлюбу мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 6). Також сторони мають двох повнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 20 , 22) Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013р. (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів. Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні». Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Відповідно до частин 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї суперечитиме інтересам одного з них. Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28.01.2003р., заява №44647/98). Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. На підставі ст. 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Аналізуючи та оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази по справі у їх сукупності та співставленні між собою з увагою на їх належність та допустимість, застосовуючи до обставин, які вони доводять та до спірних правовідносин наведені законодавчі норми, суд виходить з такого. Згідно з п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. З метою вжиття заходів до примирення подружжя, судом неодноразово розгляд справи відкладався з метою надання сторонам висловити свої позиції. Також ухвалою суду від 08.06.2023р. за заявою [PERSON] сторонами був наданий строк для примирення терміном - на 1 (один) місяць - до 10.07.2023р. Однак, після того 07.04.2023р. позивач [PERSON] надав заяву, в якій зазначив, що примирення не відбулося, позивач наполягає на розірванні шлюбу. У своїх заявах по суті до суду позивач також категорично наполягав на розірванні шлюбу. Відповідачка в судовому засіданні також не повідомила суд про те, що сторони досягли примирення, додаткових заяв клопотань і пояснень суду не надала. Відтак, оскільки судом встановлено, що сторони остаточно припинили шлюбно-сімейні відносини через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейне життя, приймаючи до уваги, що сім`я в розумінні ч. 2 ст. 3 СК України фактично припинила своє існування та формальне збереження шлюбу сторін буде суперечить правам та інтересам сторін, суд дійшов висновку про те, що вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідачки необхідно стягнути на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 992,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved