Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-26 00:00:00

До Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] до ПрАТ «Страхова компанія «Оранта-Січ» про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, витрат на проведення експертного дослідження, стягнення пені за несвоєчасну виплату страхового відшкодування та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне. 13 червня 2021 року, близько 13 год. 56 хв., у м. Запоріжжя, по вул. Юності, поблизу буд. 137-а відбулась дорожньо-транспортна пригода, між автомобілем «Ford Seirra», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та автомобілем «Nissan Leaf», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль «Nissan Leaf», реєстраційний номер [NUMBER] , власником якого є позивач отримав механічні пошкодження, та спричинено матеріальну шкоду позивачу. Водій автомобіля «Ford Seirra», реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] помер на місці ДТП за фактом вищевказаної події, 13 червня 2021 року СВ Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області було відкрито кримінальне провадження за № 12021082050000917 за ч. 2 ст. 286 КК України. Згідно лікарського свідоцтва про смерть від 14.06.2021 року № 3257, смерть [PERSON] настала через гостру коронарну смерть. При дослідження трупа [PERSON] , жодних тілесних ушкоджень не виявлено. Смерть [PERSON] настала після зіткнення автомобілів, про що свідчать матеріали кримінального провадження № 12021082050000917. 18 червня 2021 року кримінально-правову кваліфікацію у кримінальному провадженні було змінено на ч. 1 ст. 115 КК України. 13 жовтня 2021 року слідчим СВ Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області Петруніним В.О. було винесено постанову про закриття кримінального провадження. Станом на дату ДТП відповідальність водія за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб була застрахована у відповідача на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, поліс обов`язкового страхування № АР/0454831. Відповідно до вказаного страхового полісу, розмір страхової суми на одного потерпілого, за шкоду, заподіяну майну складає 130\~000 грн., розмір франшизи 1000 грн. Таким чином, сума страхової суми на думку позивача складає 129\~000 грн. 16 червня 2021 року та повторно 01.07.2021 року позивач подав заяву про страхове відшкодування. Листом № 1622 від 20.09.2021 року ПрАТ «Страхова компанія «Оранта-Січ» повідомило, що з наданих документів не вбачається настання цивільно-правової відповідальності в діях водія [PERSON] , а отже у страховика відсутні правові підстави для здійснення виплати страхового відшкодування. Позивач вдруге звернувся до відповідача, однак листом від 10 листопада 2021 року № 1953 позивачу було повторно відмовлено у виплаті страхового відшкодування. Позивач самостійно за власний кошт звернувся до судового експерта для визначення розміру спричиненої шкоди. Згідно звіту про оцінку транспортного засобу № 621/21 від 08.11.2021 року вартість матеріального збитку становить 274 00, 28 грн. Також за прострочення виплати страхового відшкодування просить стягнути пеню, 3% річних та інфляційні витрати. Крім того, позивач вказує, що внаслідок несвоєчасної виконання зобов`язання йому спричинено моральну шкоду, яка виразилась у переживаннях, втраті часу на захист своїх прав, та оцінена позивачем у 60\~000 грн. З цих підстав, позивач просить суд стягнути з ПрАТ «СК «Оранта-Січ» на його користь 129 000 грн. страхового відшкодування, пеню за прострочення страхового відшкодування у розмірі 4\~265,84 грн., 3 % річних від простроченої суми у розмірі 752, 79 грн., інфляційні витрати, у розмірі 1\~161, 00 грн., моральну шкоду у розмірі 60\~000, грн. витрати на проведення експертизи у розмірі 3000, 00 грн. та витрати зі сплати судового збору. Відзив на позовну заяву. Не погодившись з позовною заявою ПрАТ «СК «Оранта-Січ» подали відзив, в якому просили відмовити в задоволенні позовної заяви. Відзив обґрунтовано наступним. Дорожньо-транспортна пригода не розглядалась, ані у рамках кримінального проводження за № 12021082050000917 за ст. 286 КК України (Порушення правил безпеки дорожньою руху), ані у рамках адміністративної справи за ст. 124 КУпАП (Порушення правил дорожнього руху). Жодного судового рішення за наслідками розгляду матеріалів вказаного ДТП немає. В рамках розгляду кримінального провадження не надано достатньої кваліфікації дії всіх учасників дорожньо-транспортної пригоди. Вважав, що висновки слідчого про те, що [PERSON] керував транспортним засобом у хворобливому стані є невмотивованим, не підтверджуються жодним доказом, У постанові слідчого відсутні докази щодо винуватості [PERSON] у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Крім того, матеріали справи після закриття кримінального провадження, в порушення ст. 38 КУпАП не були передані до суду для розгляду їх в порядку адміністративного провадження. А тому за даним ДТП не надано відповідної правової оцінки її учасником самим компетентним органом. Повноважень надавати кваліфікацію дій всіх учасників дорожньо-транспортної пригоди, слідчий не має, а тому його висновки не можуть вважатись такими, що породжують цивільну відповідальність страховика. Вважає, що страховиком правомірно відмовлено у виплаті страхового відшкодування. Щодо моральної шкоди, відповідач зазначив, що позивачем не надано доказів на підтвердження завданої моральної шкоди. Відповідь на відзив. Представником позивача надано відповідь на відзив, в якій він вважав, що заперечення відповідача, викладені у відзиві не спростовують аргументи та доводи тих обставин, які викладенні у позовній заяві. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 14 грудня 2021 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 12 січня 2023 року підготовче засідання закрито, справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] про розгляд справи повідомлені своєчасно та належним чином в судове засідання не прибули, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, однак в минулих судових засіданнях підтримали позовну заяву просили її задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] , в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, на підставах викладених у відзиві до позовної заяви. Заслухавши учасників провадження, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Установлені судом фактичні обставини у справі. Судом встановлено, що між ПрАТ «СК «Оранта-Січ» та [PERSON] укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підтверджується полісом № АР/0454831 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відповідно до вказаного страхового полісу, розмір страхової суми на одного потерпілого, за шкоду, заподіяну майну складає 130 000 грн., розмір франшизи 1000 грн. З матеріалів справи вбачається, що 13 червня 2021 року, близько 13 год. 56 хв., у м. Запоріжжя, по вул. Юності, поблизу буд. 137-а відбулась дорожньо-транспортна пригода, між автомобілем «Ford Seirra», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та автомобілем «Nissan Leaf», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Водій автомобіля «Ford Seirra», реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] помер на місці ДТП. За фактом вищевказаної події, 13 червня 2021 року слідчим СВ Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області було відкрито кримінальне провадження за № 12021082050000917 за ч. 2 ст. 286 КК України. Згідно лікарського свідоцтва про смерть від 14.06.2021 року № 3257, смерть [PERSON] настала через гостру коронарну смерть. При дослідження трупа [PERSON] жодних тілесних ушкоджень не виявлено. Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження № 12021082050000917 від 13 жовтня 2021 року зазначено, що в ході досудового розслідування було встановлено, що водій [PERSON] керував транспортним засобом у хворобливому стані, що суперечить вимогам п. 2.9 ПДР України. Вищевказані обставини вказують на наявність причинно-наслідного зв`язку між раптовим хворобливим станом [PERSON] та виникненням ДТП. Отже, порушення [PERSON] правил дорожнього руху України, спричинило пошкодження автомобіля «Nissan Leaf», реєстраційний номер [NUMBER] , та паркан двору будинку [ADDRESS] . Виходячи з доказів, які містяться в матеріалах справи, винність [PERSON] , у виникненні ДТП та спричиненні пошкоджень автомобіля «Nissan Leaf», реєстраційний номер [NUMBER] , підтверджується протоколом огляду місця події, схемою місця дорожньо-транспортної пригоди, даними про пошкодження транспортних засобів та поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, в ході досудового розслідування, факту скоєння злочину відносно [PERSON] не встановлено, натомість підтверджено факт настання його смерті в результаті хвороби. Відповідно до звіту № 621/21 від 08 листопада 2021 року складеного спеціалістом-автознавцем [PERSON] , свідоцтво Українського центру після аварійного захисту №1091, свідоцтво фонду держмайна України №6349, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Nissan Leaf», реєстраційний номер [NUMBER] ,, внаслідок пошкодження складає 274\~001,28 грн. Вартість проведеного дослідження складає 3000 грн. Позиція суду та нормативно правове обґрунтування Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України,\~кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.\~ \~ Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має\~право в порядку,\~встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 81, 76 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Щодо вимог позивача про стягнення суми страхового відшкодування. Частинами 1-3 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Згідно зі ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч.2 ст. 1187 ЦК України). Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Так, відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, визначена спеціальним Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон). У ст. 3 Закону визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону). Згідно зі ст. 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Частиною першою ст. 21 Закону передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 липня 2020 року у справі № 554/858/19 (провадження № 61-6775св20). Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18). У статті 1166 ЦК України міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну, та підстави її виникнення. Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. Наприклад, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володілець якого відповідає незалежно від наявності вини. Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у постанові від 26.04.2022 року у справі № 184/1641/20 (провадження № 61-14226св21). Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що відповідно до постанови слідчого від 13 жовтня 2021 року, встановлено, що в діях водія [PERSON] наявні порушення правил дорожнього руху передбачені п. 2.9, які є в причино-наслідковому зв`язку з настанням ДТП. Тому суд приходить до висновку, що має місце страховий випадок, на підставі якого страховик, зобов`язаний провести страхову виплату потерпілому, а тому позовні вимоги в частині стягнення суми страхового відшкодування підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо вимог позивача в частині стягнення штрафних санкцій за прострочення страхового зобов`язання. Відповідно до статті 625ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором. Зважаючи на особливу юридичну природу правовідносин сторін у вигляді відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за договором страхування, нарахування пені за несвоєчасне виконання договору страхування узгоджується з положеннями статті 992ЦК України, відповідно до яких у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. За змістом аналізованої норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу і 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові. Враховуючи те, що судом встановлено, що відповідач безпідставно не здійснив страхову виплату позивачу, останній має право вимагати від відповідача стягнення 3% річних, пені, інфляційного збільшення боргу за прострочене виконання зобов`язання, яке виникло внаслідок несвоєчасної виплати страхового відшкодування, при цьому, строк розрахунків повинен здійснюватися з наступного дня після закінчення 90 днів з моменту отримання відповідачем заяви про здійснення страхової виплати до фактично отриманих грошових коштів. Обов`язок із виплати страхового відшкодування у страхової компанії виник з 30.09.2021 року, після спливу 90 днів з моменту отримання відповідачем заяви про здійснення страхової виплати. Отже початок перебігу строку для нарахування 3% річних починається з 30.09.2021 року і закінчується 09.12.2021 року датою подання позовної заяви до суду. Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому, сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. В силу приписів статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помножений на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем у якому мав бути здійснений платіж і за будь-який місяць (місяці) у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Відповідно до п.36.5. Закону України №1961-IV за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Відповідно до ст.36.7 Закону України №1961-IV рішення страховика (МТСБУ) про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) може бути оскаржено страхувальником чи особою, яка має право на відшкодування у судовому порядку. Таким чином, на час подання позовної заяви відповідач прострочив грошове зобов`язання, тому у позивача з 30 вересня 2021 року по завершенню 90 днів після подання заяви про відшкодування, виникло право стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних за час прострочення виплати страхового відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП. Розрахунок проведений з суми 129 000 грн. - сума страхової виплати, передбаченої полісом. Згідно наданого позивачем та представником позивача розрахунку сума пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 30 вересня 2021 року по 09 грудня 2021 року становить 4 265,84 грн.; 3 % річних від простроченої суми за період з 30 вересня 2021 року по 09 грудня 2021 року становить 752, 79 грн.; інфляційні збитки за період з 30 вересня 2021 року по 09 грудня 2021 року становлять 1 161,00 грн. Відповідачем вказаний розрахунок не спростований, власних розрахунків з даного приводу суду не подано, а тому наданий розрахунок судом перевірений та приймається, як достовірний. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення штрафних санкцій за прострочення здійснення страхового відшкодування є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, не спростованими відповідачем, а тому вони підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до положень статей 32, 56, 62 Конституції України і норм ЦК, фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів. Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою, гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб і є одним із засобів захисту порушених цивільних прав і інтересів, які передбачені ст. 16 ЦК. Розглянувши справу № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року зробила такий висновок щодо застосування норм права: «Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства». Вирішуючи питання щодо розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню, суд вважає, що 2\~000 грн. буде достатнім та є співрозмірним із розміром заборгованості, що належить до стягнення. Позивачем не надано доказів, щодо завдання моральної шкоди, яка судом могла би бути оцінена в розмірі заявленому позивачем, у зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Щодо вимог позивача про стягнення витрат за складанням експертом звіту про оцінку завданих збитків. Згідно з частиною першою, пунктом 2 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Склад та розмір судових витрат, зокрема, пов`язаних із проведенням експертизи, входить до предмета доказування у справі. Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта має бути співмірним із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Відсутність документального підтвердження судових витрат, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, тощо. Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Положення статті 139 ЦПК України передбачають, що судом встановлюється розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача чи експерта на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Учасниками справи є, зокрема, сторони, треті особи (частина перша статті 42 ЦПК України). Сторонами в цивільному процесі є позивач в відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України). Отже, положення ЦПК України встановлюють порядок проведення експертизи на замовлення учасника справи та порядок відшкодування витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони. Це означає, що для відшкодування витрат, пов`язаних з призначенням та проведенням експертизи як певної процесуальної дії, призначення та проведення експертизи має відбуватися в межах виключно судового процесу, оскільки статус учасника справи, зокрема сторони у справі, особа набуває після звернення до суду з позовом та відкриття провадження у справі. Враховуюче те, що отримання експертного звіту відбулося за ініціативою позивача [PERSON] до його звернення до суду з позовом, то підстав для відшкодування йому витрат на складення такого експертного звіту відсутні. На підтвердження зазначеного також свідчать норми частини сьомої статті 106 ЦПК України, які надають право учаснику справи подати до суду заяву про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи. Отже, здійснення учасником справи замовлення експертного дослідження у поза процесуальному порядку обмежує право іншої особи приймати участь у процесі проведення експертизи, зокрема подавати заяву про відвід експерта. Вказане узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 824/647/19-а (провадження № К/9901/31359/20, та у постанові від 20 липня 2022 року у справі № 524/710/21 (провадження № 61-1693 св 22). На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Розподіл судових витрат. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що під час розгляду справи в суді позивачем понесені витрати у вигляді судового збору за подання позову до суду в сумі 1951,79 грн. оскільки його вимоги задоволено частково, а саме на 69% (198 179,63*100: 137 179,63), тому з відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Оранта-Січ» на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в сумі 1346,73 грн. (1951,79 х 69:100).

Outcome: partial