Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-04 00:00:00

Позивач в особі ТОВ «Перший український експертний центр» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за надані послуги за договором сервітуту. Позов мотивований тим, що ТОВ «Перший український експертний центр» прийнято житлові будинки на подальшу експлуатацію від ТОВ «ЖЕД-2617», що підтверджується актом приймання-передачі від 01.07.2017 року, відповідно, вказане товариство, як правонаступник ТОВ «ЖЕД-2617», з 01.07.2017 року є виконавцем послуг з утримання будинків за адресою: [ADDRESS] . Позивачем з [PERSON] укладено договір сервітуту № 27-0 від 03.07.2017 року. Згідно п.1 Договору його предметом є встановлення сервітуту: право доступу користувача до нежитлового приміщення в будинку за адресою: [ADDRESS] , експлуатуючою організацією якого є підприємство. У відповідності до п.1.2 Договору з моменту його підписання, підприємство надає користувачу право сервітуту, що розуміється як платний доступ до приміщення та користування 12,6 кв м даного приміщення. У відповідності до п.1.3 Договору користувач відшкодовує підприємству вартість наданих комунальних послуг, згідно виставлених рахунків по показниках лічильників. Згідно п.2.1 Договору, ціна послуг сервітуту за місяць становить 1 500 грн. Відповідно до п.3.1 Договору плата за надання сервітуту здійснюється користувачем на умовах п.2.1 Договору та не пізніше 25 числа поточного місяця, на підставі виславлених підприємством рахунків. Обов`язки отримувати рахунки лежать на користувачеві, не отримання рахунків не звільняє від обов`язку по сплаті щомісячного платежу. Згідно п.3.2 Договору, усі розрахунки за договором проводяться шляхом перерахування коштів на поточний рахунок товариства, вказаний у розділі 11 Договору. Станом на 27.11.2022 року згідно відомості нарахувань поживачем та оплат, за користувачем існує заборгованість за користування приміщенням по договору сервітуту № 27-о від 03.07.2017 року в сумі 7 584 грн. 45 коп. за період з 01.01.2022 року по 30.06.2022 року включно. Вважає, що товариство виконувало всі зобов`язання згідно з договором № 27-о 03.07.2017 року. Зокрема, у будинку за вказаною адресою позивачем надавались та надаються житлово-помунальні послуги. У свою чергу, відповідачем не виконуються зобов`язання за вказаним договором, порушено п.п.1.3, 2.1, 3.1 щодо здійснення оплати за надані послуги, у зв`язку із чим просить стягнути з відповідача на користь позивача вказану заборгованість в сумі 7 584 грн. 45 коп., що й стало підставою звернення до суду із цим позовом. В судове засідання повторно позивач не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення, що підтверджується зворотнім повідомленням рекомендованого листа, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності з підтриманням позовних вимог, просив їх задовольнити, посилаючись на вимоги закону про належне виконання зобов`язань, з можливим ухваленням заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судової влади України (суду). Відзив на позов відповідачем не поданий. Наведені обставини свідчать, що те, що сторони завчасно повідомлені про розгляд справи судом. Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та заяви позивача. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - спрощеного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, відповіді на відзив, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності сторін. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Розгляд справи проводився у порядку спрощеного позовного провадження. Так, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає відмові у задоволенні із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що між ТОВ «Перший український експертний центр» та [PERSON] укладено договір сервітуту № 27-0 від 03.07.2017 року (а.с. 7-8, 9, 10-14). Згідно п.1 Договору, його предметом є встановлення сервітуту - право доступу користувача до нежитлового приміщення в будинку за адресою: [ADDRESS] , експлуатуючою організацією якого є підприємство. У відповідності до п.1.2 Договору, з моменту його підписання, підприємство надає користувачу право сервітуту, що розуміється як платний доступ до приміщення та користування 12,6 кв м даного приміщення з метою розміщення перукарні. У відповідності до п.1.3 Договору користувач відшкодовує підприємству вартість наданих комунальних послуг, згідно виставлених рахунків по показниках лічильників. Згідно п.2.1 Договору, ціна послуг сервітуту за місяць становить 1 500 грн. Відповідно до п.3.1 Договору плата за надання сервітуту здійснюється користувачем на умовах п.2.1 Договору та не пізніше 25 числа поточного місяця, на підставі виславлених підприємством рахунків. Обов`язки отримувати рахунки лежать на користувачеві, не отримання рахунків не звільняє від обов`язку по сплаті щомісячного платежу. Згідно п.3.2 Договору, усі розрахунки за договором проводяться шляхом перерахування коштів на поточний рахунок товариства, вказаний у розділі 11 Договору. Станом на 27.11.2022 року згідно відомості нарахувань позивачем та оплат за користувачем існує заборгованість за користування приміщенням по договору сервітуту № 27-о від 03.07.2017 року за період з 01.01.2022 року по 30.06.2022 року включно в сумі 7 584 грн. 45 коп. (а.с.14) Позивач вважає, що ним, як Товариством за вказаним договорм, виконувано всі зобов`язання згідно з договором № 27-о 03.07.2017 року. Зокрема, у будинку за вказаною адресою позивачем надавались та надаються житлово-помунальні послуги. У свою чергу, відповідачем не виконуються зобов`язання за вказаним договором, порушено п.п.1.3, 2.1, 3.1 щодо здійснення оплати за надані послуги, у зв`язку із чим просить стягнути з відповідача на користь позивача вказану заборгованість в сумі 7 584 грн. 45 коп. Водночас, суд, зважаючи на основні ознаки поняття «сервітут», визначеному у ЦК України, істотні умови договору сервітуту, вважає, що позивачем до доведено право такого позивача, як на укладення такого договору, як власника «чужого майна», яке надається у коритування, так й право вимоги за таким договором. Посилання позивача на акт приймання-передачі від 01.07.2017 року майна, не підтверджує його право володіння та розпорядження таким майном ( [ADDRESS] , 12,6 кв м даного приміщення), за таким договором, що вказує на необґрунтованість позовних вимог. Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом (ч.1 ст. 401 ЦК України). Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (ч.1 ст. 402 ЦК України). Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном (ч.1 ст. 403 ЦК України). Положення ст. 403 ЦК України визначає зміст сервітуту, виким визначено, що сервітут надає власник майна, водночас, у даній справі позивач не довів своє право володіння майном на вказаним договором ( [ADDRESS] , 12,6 кв м даного приміщення), відповідно, його право вимоги за таким договором є необґрунтованим, що є наслідом для відмовити у задоволенні позову. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір, витрати на правову допомогу) покласти на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). На підставі вищевикладеного, ст.ст. 401-404 Глачи 32 ЦК України,

Outcome: dismissed