Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. В обгрунтування позовних вимог вказує, що її батьками є [PERSON] та [PERSON] . На підставі ордера № 002136, виданого 02.02.1980 р., [PERSON] було надано на сім`ю, в тому числі [PERSON] та позивачку, квартиру [ADDRESS] . Батьки за спільні кошти виплатили пайові внески за квартиру в 1990 році, проте не отримали свідоцтво про право власності. [INFO] померла мати [PERSON] . Після смерті матері відкрилась спадщина на 1/2 майна, придбаного батьками в шлюбі, в тому числі зазначену квартиру, автомобіль ВАЗ 2103 д.н.з. [NUMBER] , 1981 року випуску, гаражний бокс № [NUMBER] в Гаражно-будівельному кооперативі № 4 в м.Кам`янець-Подільському, Хмельницької області, акції підприємства ВАТ «Кам`янець-Подільська тютюнова фабрика», грошовий вклад в Ощадбанку. 23.12.1997 р. звернулась до державного нотаріуса Першої Кам`янець-Подільської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття в спадщину зазначеного майна. Нотаріус видав свідоцтво про право на спадщину на грошовий вклад та акції підприємства. На решту майна свідоцтво не видав, так як у позивачки були відсутні документи на це майно. З часом позивачці стало відомо, що батько 19.12.1997 року отримав свідоцтво про право особистої власності на квратиру № [NUMBER] по [ADDRESS] . Батько не заперечував користуватись вказаною квартирою, тривалий час в квартирі проживала позивачка з сім`єю. Однак останнім часом батько виганяє її з квартири, мотивуючи особистим правом власності на неї. Вважає, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їх спільним майном і частка матері в цьому майні складає , яка є спадковим майном, яке бажає оформити на своє ім`я. Нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину на зазначене майно за відсутності правовстановлюючих документів. Просить визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , яка померла [INFO] . Визнати за позивачкою право власності на частину квартири [ADDRESS] , а саме: на кімнату площею 14,8 кв. м. та балкон площею 3,3 кв. м., залишивши [PERSON] частину квартири, яка складається з: кімнати площею 12,5 кв. м., кухні площею 7,3 кв. м., коридору площею 9,7 кв. м., туалет площею 1,3 кв. м., кладова площею 1 кв. м. залишити у спільному користуванні. Ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 02 березня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 23 травня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 11 липня 2023 року вимоги заяви [PERSON] до [PERSON] щодо визнаня за [PERSON] право власності на частину гаражного боксу № [NUMBER] в кооперативі № 4 в м. Кам`янець-Подільському, Хмельницької області та права власності на частину автомобіля марки ВАЗ 2103 1981 року випуску, д.н.з. [NUMBER] - залишено без розгляду. Позивач та її представник в суді позов підтримали, просять задовольнити. Відповідач та його представник в суді заперечили проти задоволення позову, подали відзив на позов. Заперечення обґрунтовують тим, що на підстав ордеру № 002136 від 02.02.1980 року [PERSON] разом з сім`єю в складі дружина [PERSON] , дочка [PERSON] надано право вселення у квартиру [ADDRESS] . В жовтні 1990 року відповідачем повністю виплачено житловий пай за двокімнатну квратиру [ADDRESS] а перший внесок внесено в розмірі 40% було внесено в жовтні 1986 року. Відповдіно до ст. 384 ЦК України коперативна квратира є приватною власністю [PERSON] і не є спадковим майном. Позивач на підтвердження факту сплати пайових внесків за рахунок спільних коштів доказів не надала. Крім того, вважає, що позивачкою пропущений строк зверенння з таким позовом, оскільки позивач звернулась до нотаріуса 23.12.1997 р., 06.11.2002 р. отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на частину майна, і з того часу пройшов 21 рік. Просить відмовити в позові. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Судом встановлено, що позивачка є донькою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] від 2 липня 1971 року. Відповідно свідоцтва про одруження [NUMBER] від 21.02.2000 р. позивачка після реєстрації шлюбу 24.06.1989 року з [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 01.09.1997 р. За заявою [PERSON] від 23 грудня 1997 р. заведена спадкова справа до майна [PERSON] . Із зазначеної заяви вбачається, що позивачка приймає спадщину, яка складається з частини квартири [ADDRESS] , грошових вкладів, що зберігаються у відділенні Ощадбанку № 6238 в м. Кам`янці-Подільському, акцій ВАТ «Кам`янець-Подільська тютюнова фабрика». Позивач повідомила, що інших спадкоємців немає. [PERSON] , [PERSON] , батьки [PERSON] , подали до нотаріуса заяви про відмову від спадщини на користь [PERSON] , що підтверджується матеріалами спадкової справи. [PERSON] з заявою про прийняття спадщини не звертався. Доказів прийняття спадщини не надав. 21 лютого 2000 року державний нотаріус Першої Кам`янець-Подільської державної нотаріальної контори Бориславська Н.В. видала свідоцтво про право на спадщину за законом на іменні актції в кількості 26 штук ВАТ «Кам`янець-Подільська тютюнова фабрика». 6 листопада 2002 року державний нотаріус Першої Кам`янець-Подільської нотаріальної контори Рудяк Т.В. видала [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на грошовий вклад з нарахованими відсотками та грошовими компенсаціями до нього, в тому числі у вигляді компенсаційних сертифікатів Ощадбанку. За відсутності в позивача документів на спірну квартиру, остання не може оформити спадщину в нотаріуса, що підтверджується листом завідувача Другої Кам`янець-Подільської державної нотаріальної контори № 326/02-31 від 13.10.2022 р. Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (1217 ЦК України). Згідно з положеннями статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частини першої статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого (частина перша статті 529 ЦК Української РСР). Згідно з частиною першою статті 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до частин першої, другої статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно з частиною другою статті 548 ЦК Української РСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до статті 560 ЦК Української РСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу). Згідно з частинами першою, другою статті 561 ЦК Української РСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Системний аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Незважаючи на те, що документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво про право на спадщину, такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з часу відкриття спадщини. При оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. Статтею 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметі в розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Аналогічна норма закріплена у статті 57 СК України. Відповідно до вимог статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до частини першої статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Тлумачення наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку, що кошти подружжя, як і інше майно, набуте у шлюбі, належать їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Матеріалами справи підтверджується, що на підставі ордера № 002136, виданого 02.02.1980 р., [PERSON] було надано на сім`ю, в тому числі [PERSON] , [PERSON] , квартиру [ADDRESS] . За період спільного проживання подружжям [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти сплачені пайові внески за квартиру [ADDRESS] . Відповідно свідоцтва на право власності на квартиру [ADDRESS] від 19 грудня 1997 року, право власності на квартиру оформлено та зареєстровано за [PERSON] . Зідно технічного паспорта на квартиру кв. [ADDRESS] загальною площею 49,1 кв. м., житловою 27,3 кв. м., складається з кімнат площею 14,8 кв. м. та 12,5 кв. м., кухні, ванної кімнати, туалету, коридора, кладовки, балкону. Статтею 16 Закону України «Про власність» визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України. Частиною 2 статті 12 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Відповідност. 15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. Пунктом 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 18.09.1987 року «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи», згідноіз ст. 15 Закону України «Про власність», передбачено, що член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частку будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї угоди, що не заборонені законом. Відповідно довідки ОСББ «Жукова, 19» [PERSON] в жовтні 1990 р. повністю виплатив житловий пай за двохкімнатну квартиру за [ADDRESS] » у сумі 7596,50 крб. Оскільки пайові внески за спірну квартиру були повністю сплачені у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі за життя [PERSON] , а відповідач не надав суду доказів, що ці внески є його особистими коштами, тому відносно цього майна діє презумпція, воно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу в порядку ч. 2 статті 71 СК України, ст. 22 КпШС. Таким чином квартира [ADDRESS] , є спільним майном [PERSON] та [PERSON] , якого є спадковим майном на яке позивач має право як спадкоємець першої черги за законом. Частинами 1-3 ст.364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Щодо вимог про поділ квартири, суд вважає необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. З урахуванням того, що позивач ще не набула права спільної часткової власності, позовні вимоги про встановлення порядку користування спірною квартирою є передчасними, тому не підлягають задоволенню.. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному із них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Враховуючи, що спадщина належить спадкоємцю з часу її прийняття клопотання про застосування строків позовної давності є необґрунтованим і не підягає задоволенню. Відповідно ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору.

Outcome: partial