Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-05 00:00:00

Позивач звернувся у лютому 2023р. в суд з позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визначення місця проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що\~ шлюб, який був укладений 21.08.2008р.,\~ між сторонами було розірвано 16.05.2022р. за рішенням Івано-Франківського міського суду, із залишенням дітей на проживання з матір`ю [PERSON] (відповідачем), однак діти проживали періодично як з позивачем так і з відповідачем, а після розірвання шлюбу з позивачем, а на вихідні дні з відповідачем за іншою адресою в м.Івано-Франківську. Однак позивач дізнався, що відповідач має тимчасовий паспорт на проживання у Польщі зі строком дії до 29.12.2023р. і вирішила виїхати на постійне місце проживання туди (осінню 2022р. відповідач виїзжала за кордон). Зважаючи на те, що діти виїзжати з відповідачем за кордон не бажають, обоє навчаються у ліцеї в м.Івано-Франківську, мають стале коло своїх друзів та змінювати своє оточення рідних та близьких не хочуть, просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 09.03.2023р. замінено третю особу Службу у справах дітей на Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради. Ухвалою суду від 18.05.2023р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, зазначивши усно, що в позові не вірно зазначено вимогу визначити місце проживання дітей, натомість слід врахувати вимогу як зміна місця проживання дітей (письмово позовні вимоги змінено не було). Відповідач в судове засідання не з`явилася, пояснень по суті позовних вимог не надала, відзив не направляла суду. Разом з тим, при спілкуванні з ООП вона заперечила вимоги батька щодо визначення місця проживання дітей з ним. Представник Органу опіки та піклування надала суду витяг з протоколу №12 засідання комісії з питань захисту прав дитини від 24.05.2023р., яка розглядала питання визначення місця проживання дитини [PERSON] , 2010р.н. (тільки щодо однієї дитини, яка не досягла 14 років), однак при голосуванні всі члени комісії утримались від голосування, з підстав зазначених у протоколі, а тому висновок ООП надатися суду не може. Суд, отримавши пояснення сторони позивача, третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Між сторонами був укладений 21.08.2008р. шлюб, який було розірвано за рішенням Івано-Франківського міського суду 16.05.2022р., також судом при ухваленні рішення про розірванні шлюбу вирішено залишити дітей [PERSON] 2008 р.н. та [PERSON] 2010 р.н на проживання з матір`ю [PERSON] (а.с.7-9). При цьому, у тій цивільній справі, позивач [PERSON] обґрунтовуючи вимоги позову в т.ч. щодо вимоги про залишення дітей [PERSON] 2008 р.н. та [PERSON] 2010 р.н на проживання з нею, зазначила що відносини з відповідачем [PERSON] були припинені з листопада 2020р., діти проживають з нею і бажає після розірвання шлюбу, щоб діти й надалі залишались на проживання з матір`ю. Окрім того, відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав повністю, отже погодився на залишення дітей на проживання з їх матір`ю. Отже, станом з листопада 2020р. по травень 2022р. діти були на проживанні з мамою, що підтверджується обставинами встановленими вказаним рішенням суду. Позивач доводив, що не зважаючи на дане рішення суду, діти проживали періодично як з позивачем так і з відповідачем до рішення суду, а після розірвання шлюбу вже\~ з позивачем, а на вихідні дні з відповідачем за іншою адресою в м.Івано-Франківську. Разом з тим, батьки не позбавлені права домовленості, незважаючи на наявне рішення суду, щодо спільного спілкування з дітьми чи за певною визначеністю, а також про\~ участь у їх вихованні, фінансової чи іншої щодо потреби для дітей та їх інтересів тощо. Позивач письмових домовленостей з відповідачем про зміну місця проживання за період після набрання рішення суду законної сили не надав, а до ухвалення рішення його доводи про те, що діти періодично проживали з ним, спростовується обставинами встановленими судовим рішенням у іншій цивільній справі. Одна дитина, а саме [PERSON] , досяг 14-ти річного віку з 30.12.2022 року, що посвідчується його Свідоцтвом про народження (а.с.14). Водночас, за нормами ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за спільною згодою батьків, а при досягнення 10р., також і за згодою самої дитини, при цьому якщо батьки проживають окремо, то місце проживання дитини, яка досягне 14 років буде визначатися нею самостійно. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Отже, з 30.12.2022 року за вимогами ст.160 СК України син [PERSON] самостійно визначає своє місце проживання, його копія письмової заяви до суду про намір проживання з батьком (а.с.20) судом не може враховуватись, оскільки таке право його визначено законом за альтернативним вибором (чи з матір`ю чи з батьком, періодично чи постійно), а тому вимоги щодо визначення місця проживання сина [PERSON] з батьком, в цій частині не є обгрунованими. Щодо того позивач дізнався, що відповідач має тимчасовий паспорт на проживання у Польщі зі строком дії до 29.12.2023р. і вирішила виїхати на постійне місце проживання туди (осінню 2022р. відповідач виїзжала за кордон та короткий період). Та зважаючи на те, що діти [PERSON] та Єва виїзжати з мамою за кордон не бажають, обоє навчаються у ліцеї в м.Івано-Франківську 7-й та 8-й клас (а.с.15), мають стале коло своїх друзів та змінювати своє оточення рідних та близьких не хочуть, то слід зазначити таке. Як вбачається з закордонного паспорту відповідача [PERSON] , з 13.11.2022р. по 27.12.2022р. вона перебувала за межами України, в Польщі (а.с.16-17).\~ Станом на 22.03.2023р. вона була в Польщі, так як подала до відома суду свою електронну адресу із місцем проживання (а.с 64). Дійсно, відповідачу з 29.12.2022р. по 29.12.2023р. у м.Жешув присвоєно номер Pesel (а.с.68), тобто зареєстровано її місце тимчасового проживання (в практиці це 1 рік без виїзду з даної країни для отримання «карти побиту»). Разом з тим, відповідач володіючи даними розгляду цивільної справи, не висловилась в частині позовних вимог, як і не пояснила, чи має намір після 29.12.2023р. залишатись за кордоном, чи повернутись в України, як і не зазначила свого наміру брати дітей за кордон чи ні. У судовому засіданні позивач суду ствердив, що відповідач поїхала на роботу за межі України, заявою від 06.07.2023р. він зазначив, що не вірно зазначив про мету виїзду, так як вона поїхала на постійне місце проживання. Разом з тим, наданий до справи письмовий доказ про отримання візи на проживання відповідача рівно на рік, спростовує доводи про постійне її місце проживання за межами країни, окрім того про виїзд з метою роботи зафіксовано і з пояснень матері до ООП (в протоколі комісії). Свідчення позивача не можуть ґрунтуватись на припущеннях та суперечити доказам. Щодо отриманих судом пояснень свідка [PERSON] , [PERSON] (сусіди позивача), то вони вказали, що відповідач за кордоном, про що зазначив і позивач, а саме з грудня 2022року, однак жоден свідок не підтвердив факту того, що до виїзду її за кордон, мама не брала участі у вихованні та спілкуванні з дітьми (вказавши що діти протягом року проживали з батьком), з врахуванням, як судом вище зазначено, також і права старшого сина з грудня 2022р. самостійно обирати місце свого проживання. Щодо дівчинки [PERSON] , якій виповнилось у вересні 2022р. 12 років, то за рішенням суду вона залишена на проживання з матір`ю, висновок ООП про доцільність визначення (зміни) її проживання з батьком не надано, на запитання суду стороні позивача яка мета визначення місця проживання з батьком і для яких обставин таке рішення суду буде батьком застосовуватись до вересня 2024 року (до часу виповнення дитини 14 років), то позивач зазначив щодо для ймовірного подальшого подання документів пов`язаних зі зміною навчального закладу (тобто після закінчення школи) чи інших потреб (не зазначено яких саме). Разом з тим, позивач є законним опікуном батьком дітей, який на рівні з матір`ю має право представляти, при необхідності, їх інтереси. Зважаючи, що зверненням до суду є захист порушених, оспорюваних та невизнаних прав, звернення позивача не може базуватись на порушення таких прав у майбутньому, а тому, зважаючи що й вимоги про визначення місця проживання дівчинки теж не є належно обгрунтованими, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цілому. Також з врахуванням і того, що батьки несуть спільну повну відповідальність за безпеку неповнолітніх дітей, й це є їх сімейним обов`язком. Разом з тим, це обов`язок обох батьків і їх узгодженість дій між собою. Загально відома обставина, що багато громадян виїхали за межі України з початку військової агресії рф 24.02.2022р. Дійсно, батьки діють тільки в інтересах дітей приймаючи такі рішення щодо виїзду власного чи й з дітьми, але враховують і бажання самої дочки та сина. У відповідних положеннях Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини 1989 року, що 27 вересня 1991 року набула чинності для України, зазначено (ст.3,5,9) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім зацікавленим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. У справі «Мамчур проти України»(п. 100) зазначається, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (рішення у справі Йохансен, зазначеній вище, п. 78; рішення у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France), заява № 35991/04, п. 79, від 10 січня 2008 року; та у справі Р. І Х., зазначеній вище, пп. 73 та 81). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року) (п.136) інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року). Суд керується принципом інтересів дитини [PERSON] , констатує право дівчинки на підтримання відносин, сталих до яких вона звикла за останній періоду часу в Україні в т.ч. проживання та бачення з братом, який самостійно обрав місце свого проживання, позитивне ставлення обох дітей до своїх батьків, а також те, що мати пропонує дітям виїхати за межі України\~ для збереження безпечних умов життя, що вбачається зі змісту протоколу комісії. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. За ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі наведеного, ст. ст. 160,161 СК України та

Outcome: dismissed