Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-04 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 30.09.1979. В шлюбі у сторін народилось двоє дітей [PERSON] та [PERSON] . 22.01.2009 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу сторони не здійснювали поділ майна подружжя, оскільки, як зазначає позивачка, [PERSON] запевнив, що не має в цьому потреби, оскільки не має наміру одружуватись, а все майно у спадок отримують діти. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина. Разом з дітьми заяву про прийняття спадщини подала [PERSON] , яка попередньо подала позов до Дарницького районного суду м. Києва про встановлення факту спільного проживання з [PERSON] та визнання права власності на 1/2 частини квартири по [ADDRESS] по тим підставам, що зазначена квартира придбана на ім`я [PERSON] після розірвання шлюбу. Позивачка зазначає, що спірним спільним майном подружжя є квартира за адресою: [ADDRESS] ; 1/2 частина квартири за адресою: [ADDRESS] ; квартира за адресою: [ADDRESS] (яка придбана [PERSON] після розірвання шлюбу за спільні гроші колишнього подружжя, які не були поділені між ними після розірвання шлюбу) та автомобіль «Neon plimut», державний номерний знак [NUMBER] . Оскільки, як зазначає позивачка, її права були порушені в день відкриття спадщини та подання відповідачами заяв про прийняття спадщини, [PERSON] просить визнати за нею в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/2 частину переліченого вище майна та стягнути з відповідачів на її користь судові витрати. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 08.12.2022 відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Від третьої особи [PERSON] 23.01.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначає, що після розірвання шлюбу, колишнє подружжя, на підставі усних домовленостей, розподілило набуте ними майно наступним чином: гараж по [ADDRESS] , два місця на автомобільному паркінгу по [ADDRESS] , автомобіль, депозити в банку, корпоративні права у ТОВ «ОМЕГА-4» - [PERSON] ; 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] - сину [PERSON] ; квартиру в [ADDRESS] - доньці [PERSON] , гараж та автомобіль - померлому [PERSON] ; корпоративні права [PERSON] у ТОВ «СІГМА-УКРАЇНА» померлий викупив та передав своїм дітям. В подальшому, після розірвання шлюбу [PERSON] продав гараж та разом з цивільною дружиною [PERSON] придбали однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06.12.2022, по справі № 754/238/22 встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та померлого [PERSON] в період з квітня 2009 року по 15 вересня 2021 року, а також визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину спірної квартири [ADDRESS] . Також даним рішенням встановлено факт, що [PERSON] не має право на спадкування, на вищевказану квартиру, після смерті [PERSON] , оскільки їх шлюб був припинений 22.01.2009, а Угоду про переведення прав та обов`язків за договором дольової участі у фінансуванні будівництва, на підставі якого була придбана квартира, спадкодавець уклав після припинення шлюбу, і кошти на виконання цієї угоди теж були сплачені після розірвання шлюбу. Також у відзиві [PERSON] зазначає, що позивачка звернулась до суду майже через 14 років після розірвання шлюбу. На підставі наведеного просить суд застосувати строк позовної давності, відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та стягнути з позивачки всі судові витрати. Від представника відповідачів: [PERSON] та [PERSON] , 14.02.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що померлий [PERSON] , після розірвання шлюбу з [PERSON] проживав зі [PERSON] . Відповідачі, діти колишнього подружжя, були свідками, що позивачка наполягала на поділі майна подружжя до моменту розірвання шлюбу, що і було здійснено наступним чином: гараж по [ADDRESS] , два місця на автомобільному паркінгу по [ADDRESS] , автомобіль, депозити в банку, корпоративні парова у ТОВ «ОМЕГА-4» - [PERSON] ; 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] - сину [PERSON] ; квартиру в [ADDRESS] - доньці [PERSON] , гараж та автомобіль - померлому [PERSON] ; корпоративні права [PERSON] у ТОВ «СІГМА-УКРАЇНА» померлий викупив та передав своїм дітям. Всі правовстановлюючі документи на майно, були передані тим, кому це майно було розподілено. Позивачка [PERSON] розпорядилась майном, яке було їй розподілено, на свій власний розсуд. В свою чергу [PERSON] , разом з цивільною дружиною [PERSON] , вже після розірвання шлюбу з [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] за свої спільні кошти, що підтверджується рішенням суду по справі № 754/238/22. У відзиві зазначають, що позивачка, в своїй позовній заяві сама ж вказує, що після розірвання шлюбу сторони не здійснювали поділ майна подружжя, оскільки [PERSON] запевнив, що не має в цьому потреби, оскільки не має наміру одружуватись, а все майно у спадок отримують його діти. Отже отримання відповідачами майна у спадок виключає необхідність поділу майна. Також у відзиві зазначають, що права позивачки не порушились у день відкриття спадщини, а відлік строку позовної давності розпочався з 2009 року, з моменту розірвання шлюбу. На підставі наведеного просять суд застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 15.03.2023 до суду надійшло клопотання від відповідача [PERSON] , з якого вбачається, що позов не визнає в повному обсязі. Зазначає, що вимоги позивача несправедливі, обставини перекручені. Позивачка зазначає, що діє в інтересах дітей, а сама одночасно намагається позбавити своїх дітей всього, що лишилося після смерті батька. Позивачка строки звернення до суду давно пропустила, крім того при живому батькові вона не порушувала сімейну домовленість щодо поділу майна, а зараз, після смерті батька її ніхто не стримує. Також зазначила, що позивачка користується безоплатно квартирою по [ADDRESS] , наносячи відповідачки збитки. Крім того вважає, якщо позивачка отримає права на те, що їй не належить, то вижене брата - відповідача по справі. Просить розглядати справу у її відсутності, так як не хоче бачити позивачку, відмовити в позовних вимогах, застосувавши строк позовної давності. Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Богдан О.О. в судових засіданнях вимоги позовної заяви підтримували в повному обсязі. 27.06.2023 подали до суду клопотання та письмово викладене вступне слово, відповідно до яких просять розглянути справу у їх відсутності, позовну заяву задовольнити в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання призначене на 27.06.2023 не з`явилась. До суду надійшло клопотання від їх представника про розгляд справи у відсутність відповідачів та представника. Проти задоволення позову заперечують в повному обсязі. Третя особа [PERSON] та її адвокат - Соколов В.В. в судових засіданнях проти задоволення позову заперечували в повному обсязі. 27.06.2023 адвокат Соколов В.В. подав до суду клопотання та тексти письмових дебатів, відповідно до яких просять розглянути справу у їх відсутності та проти задоволення позову заперечують в повному обсязі. Третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ліфанова І.О. в судове засідання 27.06.2023 не з`явилась. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. В матеріалах справи міститься заява від нотаріуса про розгляд справи у її відсутність у зв`язку з робочою зайнятістю. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення у відсутності учасників справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ст.247 ЦПК України розгляд справи здійснювався без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 30.09.1979, що підтверджується Свідоцтвом про укладання шлюбу Серії [NUMBER] . Від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 22.01.2009, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] . Після розірвання шлюбу сторони проживали окремо. В період з квітня 2009 року по 15 вересня 2021 року, [PERSON] проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу із [PERSON] , що підтверджується рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06.12.2022 по справі № 754/238/22, яке набрало законної сили 30.01.2023. [PERSON] , [INFO] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] . Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №66961422 від 22.10.2021 заведена спадкова справа (номер у спадковому реєстрі 68515729) після смерті [PERSON] . Згідно із ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. За приписами статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, в тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки Оскільки діти спадкодавця [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом вони мають право на прийняття спадщини, яка залишилась після смерті їх батька. Однак, в день відкриття спадщини та з моменту подання заяв про прийняття спадщини дітьми спадкодавця, [PERSON] та [PERSON] , в спадкове майно увійшла власність позивачки [PERSON] , чим порушилось її права та законні інтереси на власність. Так судом встановлено, що під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] (з 30.09.1979 по 22.01.2009) набули в спільну сумісну власність наступне нерухоме майно: - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 80,50кв.м. Згідно із свідоцтва про право власності на квартиру Серії ККВ № 43825 від 10.05.2000, квартира належить на праві приватної власності [PERSON] . Відповідно до довідки № 67 від 24.12.1999 [PERSON] вніс пайовий внесок за вищевказану квартиру 16.12.1991 в розмірі 12047,57карбованців. - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 91,1кв.м. Згідно із договору купівлі-продажу нерухомості від 14.06.1999, квартира належить [PERSON] та його сину [PERSON] в рівних долях. Відповідно до Звіту про оцінку майна, ринкової вартості нерухомості, трикімнатної квартири, загальною площею 80,50кв.м, житловою площею 41,90кв.м, розташованою за адресою: [ADDRESS] - ринкова вартість об`єкту оцінки становить 482800,00грн без ПДВ. Згідно із Звіту про оцінку майна, ринкової вартості нерухомості, трикімнатної квартири, загальною площею 91,10кв.м, житловою площею 47,90кв.м, розташованою за адресою: [ADDRESS] - ринкова вартість об`єкту оцінки становить 488800,00грн без ПДВ. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України), зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Відповідно до статті 13 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Отже, до спірних правовідносин, ураховуючи зазначені правові норми, порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися за нормами КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна. Статтею 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Аналогічна норма закріплена у статті 57 СК України. Статтею 16 Закону України «Про власність», чинного на час придбання в шлюбі спірних квартир, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України. Результат аналізу наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку, що кошти подружжя, як і інше майно, набуте у шлюбі, належать їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами. У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них (стаття 28 КпШС України). Вказані норми, що діяли на час перебування у шлюбі [PERSON] з [PERSON] придбання спірних квартир, узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України. Зокрема за загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя та яке використане саме в інтересах сім`ї. Відповідно до ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. До того ж норми Закону України «Про власність» узгоджуються з нормами чинного Цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої-третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: partial