Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-02 00:00:00

[PERSON] , в жовтні 2021 року звернувся до Сватівського районного суду Луганської області з даним позовом, посилаючись на те, що 25.09.2010 року між ним та [PERSON] був укладений шлюб, який 24.04.2014 року був розірваний. Прізвище відповідача після розірвання шлюбу « [PERSON] ». Сімейні відносини між подружжям припинено, але відповідачка добровільно не бажає вирішити питання про розподіл спільного майна подружжя. Позивач зазначає, що спільною сумісною власністю подружжя є транспортний засіб, а саме автомобіль SUZUKI-GRAND VITARA, 2007 року випуску, колір сірий, державний номер [NUMBER] , який зареєстрований за [PERSON] . Відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 06.08.2013 року [PERSON] не претендує на частку майна, в тому числі на вказаний автомобіль. Автомобіль знаходиться у користуванні позивача, але фактично розпоряджатися він їм не може, оскільки відповідачка відмовилася надати згоду на перереєстрацію автомобіля на ім`я позивача. Позивач користується спірним транспортним засобом, який поділити в натурі неможливо, а відповідач не бажає провести реєстрацію на ім`я позивача, при тому що вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю, сторони в добровільному порядку не можуть вирішити спір, з метою захисту права власності позивача та не порушуючи таке ж суб`єктивне право іншого співвласника, позивач не вбачає інших можливих способів захисту майнового права, вважає за необхідне визнати право власності на автомобіль на праві приватної власності за ним. На підставі викладеного, позивач просить визнати спільною сумісною власністю майно [PERSON] та [PERSON] , автомобіль SUZUKI-GRAND VITARA, 2007 року випуску, колір сірий, державний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) VIN - [NUMBER] , вартістю 215 000 грн.; розділити спільне сумісне майно, визнати право приватної власності за [PERSON] на автомобіль автомобіль SUZUKI-GRAND VITARA, 2007 року випуску, колір сірий, державний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) VIN - [NUMBER] , вартістю 215 000 грн. та стягнути судові витрати. 21.11.2021 року позивач надав суду уточнену позовну заяву, в якій вказує, що згідно звіту про оцінку транспортного засобу SUZUKI-GRAND VITARA, 2007 року випуску, колір сірий, державний номер [NUMBER] становить 177 900 грн. Також позивач зазначає, що вказаний автомобіль придбаний за особисті кошти позивача, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою відповідача від 06.08.2013 року, а тому позивач вважає, що презумпцію права спільної сумісної власності подружжя не можна застосувати до вказаних правовідносин. А тому просить суд визнати право власності за [PERSON] на автомобіль SUZUKI-GRAND VITARA, 2007 року випуску, колір сірий, державний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) VIN - [NUMBER] , вартістю 177 900 грн. та стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 16.11.2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання (т. 1 а.с. 80). 16.12.2021 року до суду надійшов відзив від відповідача на позовну заяву, мотивуючи тим, що спірний автомобіль є правом особистої приватної власності відповідача, оскільки вказаний автомобіль був придбаний 15.03.2008 році до реєстрації шлюбу. Копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] містить дату реєстрації 07.06.2012 року, оскільки вносилися технічні зміни до відомостей про транспортний засіб. Крім того, стверджує надані копія «Розписки» не є доказом належності автомобіля позивачу, оскільки а ні за суттю, а ні за формою не підтверджує, що вказаний документ складався за її участі. Також вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки шлюб розірваний в 2014 році, позивачу було відомо, як на момент придбання автомобіля, так і на момент розірвання шлюбу, що спірний автомобіль належить відповідачу на праві особистої приватної власності. Якщо позивач вважав, що його право порушено, він мав звернутися до суду в межах 3-х річного строку, а звернувся з даним позовом лише 07.10.2021 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Крім того, відповідач зазначила, що вона зареєстрована та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] з 09.07.2014 року, а тому дана справа має розглядати в Вишгородському районному суді Київської області. Тому, просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та застосувати строк позовної давності. (т. 1 а.с. 121-123). Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 12.12.2021 року дану справу передано за підсудністю на розгляд до Вишгородського районного суду Київської області (т. 1 а.с. 134). Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 17.02.2022 року прийнято до свого провадження дану цивільну справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (т. 1 а.с. 139). 28.12.2021 року до суду надана позивачем відповідь на відзив, в якій він зазначає, що придбаний автомобіль SUZUKI-GRAND VITARA, 2007 року випуску, колір сірий, державний номер [NUMBER] був оформлений на відповідача, але кредит за нього виплачував за особисті кошти позивач. Відповідач добровільно записала заяву, в якій і підтвердила ці обставини, не претендує на частку автомобіля та після повної виплати кредитку зобов`язується не перешкоджати у перереєстрації автомобіля на [PERSON] . Крім того, 05.08.2013 року відповідач особисто написала розписку в якій теж підтвердила придбання спірного автомобіля за особисті кошти позивача. Що стосується строку позовної давності, позивач вважає, що він не пропущений. Влітку 2021 року позивач звернувся до відповідача з вимогою провести перереєстрацію транспортного засобу на його ім`я, а відповідач проігнорувала вказану вимогу, порушуючи взяті на себе зобов`язання, які викладені в нотаріальній заяві від 06.08.2013 року. Тому саме влітку 2021 року позивач дізнався про порушення його права, після чого і звернувся до суду з даним позовом. Тому вважає, строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом ним не пропущений і просить задовольнити позов в повному обсязі (т. 1 а.с. 162-163). Крім того, 29.11.2022 року позивач надав суду письмові пояснення, в яких акцентував увагу суду на те, що спірний автомобіль був придбаний не за кошти відповідача, а за кредитні кошти 40 000 доларів США, які були отримані на підставі укладання між АО «Індустріальний-Експортний Банк» та [PERSON] кредитного договору від 17.03.2008 року № 36-А/10. Відповідно до п. 1.2 даного Договору, кошти відповідачу надавались на купівлю автотранспорту в ТОВ «ВалеО» для споживчих потреб. Засновником та директором ТОВ «ВалеО» на той час був позивач. Крім того позивач за даним кредитним договором виступав поручителем. Саме як поручитель позивач вносив всі платежі за вказаний автомобіль. Також позивач вказує, що він з [PERSON] спільно проживали, вели господарство без реєстрації шлюбу з 2007 року. Тому він і виступав поручителем за кредитним договором, оскільки відповідач йому була не сторонньою особою. Крім того, наполягає на тому, що ним не пропущений строк позовної давності для звернення до суду, оскільки він вважав себе власником спірного автомобіля. Користувався ним з 2014 по 2021 роки і тільки після того, коли він вирішив переоформити автомобіль на своє ім`я та отримав відмову, дізнався про порушення свого права на даний автомобіль. 07.12.2022 року до суду надійшли від представника відповідача - адвоката Бухуна Ю.В. заперечення на письмові пояснення позивача, в яких вказує, спірний автомобіль не може бути спільним сумісним майном подружжя, оскільки придбаний за власні кошти відповідача, в період, не пов`язаний ані шлюбом, ані спільним побутом, ані проживанням сім`єю без реєстрації шлюбу. Щодо договору поруки, вважає, що власником кредитних коштів, а відтак і будь-якого придбаного за такі кошти майна, являється боржник за кредитним договором, але аж ніяк не поручитель. Згідно законодавства України інститут поруки засновано для забезпечення зобов`язання, а не його першочергового виконання. Кредитний договір не містить жодних положень, за якими оплату вартості автомобіля /погашення кредитних зобов`язань здійснює поручитель, оскільки це суперечить положенням чинного законодавства. Жодних доказів придбання автомобіля за спільні кошти сторін під час проживання сім`єю та ведення ними спільного господарства стороною позивача не наведено. Те що позивач виступив поручителем не доводить, що сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство. Вважає аргументи сторони позивача безпідставними, обставини, на які посилається позивач недоведеними, тому просить відмовити у задоволенні позову (т. 2 а.с. 41-45). Протокольною ухвалою суду від 07.12.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та його представник адвокат Поздняков М.В. підтримали позовні вимоги у повному обсязі. Просять суд задовольнити позов у повному обсязі, з підстав викладених в позовній заяві, з урахуванням уточненої позовної заяви, та відповіді на відзив представника відповідача. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позов, в запереченнях на письмові пояснення позивача та просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що з позивачем перебував в трудових відносинах, [PERSON] був директором підприємства. Під час купівлі автомобіля Сузуки не був присутнім, але зробив висновок, що він був придбаний позивачем, оскільки у нього було багато автомобілей і цим автомобілем він постійно користувався. Позивач разом з відповідачем проживали з 2007 року. За які кошти був придбаний автомобіль йому не відомо. Крайній раз коли бачив відповідачку в 2014 році, він з нею не спілкується. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що спірний автомобіль придбався в 2008 році за кредитними коштами. З 2006 року по 2013 рік проживав разом з відповідачкою [PERSON] . В 2013 році розлучились з відповідачкою. Кредит сплачував позивач. В 2021 році хотів переоформити автомобіль, але сказали, що даних документів не достатньо для переоформлення і потрібно звернутись до відповідача [PERSON] . Відповідач не захотіла переоформляти автомобіль тому і звернувся до суду. Автомобіль купував за кредитні кошти. На даний час з відповідачем не спілкується. Автомобіль перебуває в користуванні позивача. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, допитавши свідка, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, 25.09.2010 року відділом реєстрації шлюбів та народжень Луганського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 60, прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області від 24.04.2014 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу відновлено дошлюбне прізвище [PERSON] - « [PERSON] », що підтверджується копією рішення суду (т. 1 а.с. 23). Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується листом УДМС України в Луганській області. Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] [PERSON] є власником автомобіля SUZUKI-GRAND VITARA, 2007 року випуску, колір сірий, державний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) VIN - [NUMBER] , дата реєстрації 07.08.2012 року (т. 1 а.с. 19). Як вбачається з листа Територіального сервісного центру МВС в Київській області № 3245 за даними Єдиного державного реєстру МВС за гр. [PERSON] ( [PERSON] , [PERSON] ) [INFO] , зареєстровано 15.03.2008 року транспортний засіб SUZUKI-GRAND VITARA, 2007 року випуску, колір сірий, державний номер [NUMBER] (т. 1 а.с. 126). У заяві від 06.08.2013 року, посвідченої приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Луганської області Зубковим Д.Ю. зареєстрованої в реєстрі за № 184 [PERSON] , підтвердила, що кредит на автомобіль SUZUKI-GRAND VITARA, 2007 року випуску, колір сірий, державний номер [NUMBER] виплачував особисто [PERSON] за рахунок особистих коштів. На частку в автомобілі також не претендує та після повної виплати кредиту зобов`язуюсь не перешкоджати у перереєстрації автомобіля за [PERSON] . Розуміючи зміст та правові наслідки цього документа, діючи відповідно до власного волевиявлення, без будь-якого примушення та /або тиску зі сторони, на підставі попередньої усної домовленості, цією заявою стверджую, що не претендую на частку нерухомого та рухомого майна, що було придбане [PERSON] під час перебування в зареєстрованому шлюбі, у зв`язку з тим, що воно було придбане за його особисті кошти. Зі змістом ст. 55-74 СК України ознайомлена (т. 1 а.с. 16). Також у матеріалах справи є в наявності копія заяви від 28.09.2022 року посвідченої приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б. зареєстрованої в реєстрі за № 1704 в якій [PERSON] , підтвердила, що у 2008 році нею за особисті грошові кошти було придбано транспортний засіб SUZUKI-GRAND VITARA, 2007 року випуску, колір сірий, державний номер [NUMBER] . Станом на момент придбання транспортного засобу у зареєстрованому шлюбу не перебувала, не проживала спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не вела спільного господарства з будь-якою особою. Таким чином вищевказаний транспортний засіб належить їй на праві особистої приватної власності (т. 1 а.с. 202). Також до справи було долучено копію кредитного договору від 17.03.2008 року № 36-А/10 укладеного між АО «Індустріальний-Експортний Банк» та [PERSON] . Відповідно до п. 1.1 кредитор надає позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості та цільового характеру використання кредит в сумі 40 000 доларів США строком на 72 місяці з 17.03.2008 року по 16.03.2014 року. Відповідно до п. 1.2 даного Договору, кошти відповідачу надавались на купівлю автотранспорту в ТОВ «ВалеО» для споживчих потреб (т. 2 а.с. 7). Згідно довідки ПАТ «Креді-Агріколь Банк» від 26.11.2013 року № 42700-540 вбачається, що станом на 25.11.2013 року клієнт [PERSON] не має заборгованості за кредитним договором № 036-А/10 від 17.03.2008 року на автомобіль SUZUKI-GRAND VITARA, 2007 року випуску, колір сірий, державний номер [NUMBER] . Кредит повністю погашений 30.10.2013 року (т. 1 а.с. 18). Стаття 41 Конституції України гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1 та 2 ст. 321 ЦК України). Так, позови про визнання права власності спрямовані на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на приналежне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Згідно зі статтею 57 СК України, у редакції на час укладення сторонами шлюбу, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У ч. 7 цієї статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів, і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Особистою власністю дружини, чоловіка є речі (майно), придбані нею (ним) за кошти, які належали їй (йому) особисто. Законодавець має на увазі кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало подружжю до шлюбу, одержані за договором дарування, одержані в порядку спадкування. Таким чином, якщо один із подружжя під час шлюбу набуває певне майно за рахунок особистих коштів, то таке майно не може визнаватися спільним майном подружжя. В цьому випадку об`єкт роздільної власності подружжя лише змінює свою форму, тому що кошти, за рахунок яких майно було набуто, і сама річ мають однаковий правовий режим - режим роздільності. Це правило стосується як грошей, які були набуті одним із подружжя до шлюбу, так і тих, які були отримані одним із подружжя під час шлюбу - за договором дарування, внаслідок спадкування тощо. Тобто у цьому разі виникає право роздільної приватної власності подружжя, тобто має місце трансформація одного об`єкта цієї власності в інший. Однак, оскільки така трансформація сталася за час шлюбу, то відповідно до ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України тягар доказування відсутності спільного майна подружжя лягає на того, хто оспорює це. Така особа має довести, що спірну річ вона придбала за кошти, що належать їй особисто. Згідно ст. 60 СК України, зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У постанові ВП ВС від 22.09.2020 № 214/6174/15-ц (14-114цс20) зроблено висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу. Частиною 1 статті 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. У позовній заяві позивач посилається на те, що спірний автомобіль є його особистою приватною власністю, оскільки автомобіль був придбаний за кредитні кошти 40 000 доларів США, які були отримані на підставі укладання між АО «Індустріальний-Експортний Банк» та [PERSON] кредитного договору від 17.03.2008 року № 36-А/10. Кошти відповідачу надавались на купівлю автотранспорту в ТОВ «ВалеО» для споживчих потреб. Засновником та директором ТОВ «ВалеО» на той час був позивач. Крім того позивач за даним кредитним договором виступав поручителем і самостійно здійснював виплати за кредитним договором. Вирішуючи спір, суд виходить з того, що у нотаріально посвідченій заяві від 06.08.2013 року [PERSON] визнала той факт, що кредит на спірний автомобіль виплачував особисто [PERSON] за рахунок особистих коштів. На частку в автомобілі також не претендує та після повної виплати кредиту зобов`язується не перешкоджати у перереєстрації автомобіля за [PERSON] . Таким чином, на придбаний автомобіль не поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права). Саме такий висновок щодо цієї доктрини зроблено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду від 10.04.2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18). Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19). На думку суду, позиція відповідача про те, що спірний автомобіль був придбаний за її особисті кошти до реєстрації шлюбу тому є її особистою приватною власністю суперечить її попередній поведінці про те, що у нотаріально посвідчений заяві від 06.08.2013 року вона підтвердила той факт, що кошти за кредит на спірний автомобіль виплатив особисто позивач [PERSON] за рахунок особистих коштів. На частку в автомобілі також не претендує та після повної виплати кредиту зобов`язується не перешкоджати у перереєстрації автомобіля за [PERSON] . Окрім цього, суд звертає увагу, що зазначена заява складена і посвідчена нотаріусом 06.08.2013 року, тобто за два місяці до повного погашення за кредитним договором (30.10.2013року). Це означає, що у відповідача було достатньо часу, аби внести зміни у таку заяву, відкликати її, у випадку, якщо б вона не мала дійсної волі на те, аби вказаний автомобіль вважався особистою приватною власністю відповідача. Вказана заява позивача від 06.08.2013 року є чинною, в матеріалах справи відсутні дані про відкликання чи скасування у встановленому законом порядку цієї заяви. За таких обставин, оскільки спірний автомобіль хоча і був придбаний відповідачем до реєстрації шлюбу, але кошти за кредитним договором на виплату спірного автомобіля були виплачені за час шлюбу сторін, але за рахунок належних позивачу [PERSON] особистих коштів, а не спільною працею сторін, тому [PERSON] є його єдиним власником. Частина 1 статті 12 СК України визначає, що строки, встановлені у цьому Кодексі, обчислюються відповідно до Цивільного кодексу України. Частина 2 статті 72 СК України визначає, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Вказані висновки зробив Верховний Суд у своїх постановах: від 28.05.2020 року в справі № 335/7371/17 (провадження № 61- 44998cв18); від 07.04.2020 року в справі № 336/33/17 (провадження № 61-3241св19); від 19.03.2020 року в справі № 471/497/19 (провадження № 61-21930св19); від 15.01.2020 року в справі № 299/19766/16 (провадження № 4313св19), Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Звертаючись до суду з позовом позивач не просив поновити строки звернення до суду з позовом, оскільки він вважає, що строк звернення до суду не пропущено. При цьому позивач посилається, що у сторін не виникало спору щодо користування спірним автомобілем, оскільки позивач їм користувався особисто з 2014 року і у відповідача немає жодних претензій на автомобіль. В 2021 році позивач вирішив переоформити автомобіль на своє ім`я і намагався зв`язатися з відповідачем, однак організувати зустріч не виявилось можливим і тільки в 2021 році позивач дізнався про порушення та невизнання з боку відповідача його права власності на спірний автомобіль. В той же час позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що він звертався до відповідача щодо автомобіля та відповідач не визнавав його право власності на автомобіль. Крім того, згідно листа Головного сервісного центру МВС від 07.10.2022 № 426/3001/21/29725/2022 вбачається, що [PERSON] протягом 2020-2021 років не звертався до територіальних органів з надання сервісних послуг МВС із заявою про перереєстрацію автомобіля SUZUKI-GRAND VITARA, 2007 року випуску, колір сірий, державний номер [NUMBER] , який зареєстрований за [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 07.06.2012 року (т. 1 а.с. 218). Відповідач в наданих суду відзиві на позовну заяву, запереченнях на письмові пояснення позивача та у заяві про застосування строку позовної давності заперечувала факт звернення позивача до відповідача щодо користування автомобілями. Отже, враховуючи що позивач особисто зазначає, що з моменту припинення спільного проживання автомобіль був у його користуванні, а також що вказаний автомобіль був зареєстрований за відповідачем, про що йому було відомо, після погашення заборгованості за кредитним договором в 2013 році та після розірвання шлюбу в 2014 році він не пред`являв будь-яких претензій щодо перереєстрації автомобіля як такого що є його особистою приватною власністю, а тому він з порушенням встановленого трирічного строку звернувся до суду з вимогою про визнання права власності на автомобіль, таким чином суд вважає за можливе відмовити в задоволенні позовних вимог в зв`язку з пропущенням трирічного строку на звернення до суду. Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на те, що у задоволенні пред`явленого позову відмовлено у повному обсязі, тому підстави для відшкодування судових витрат відсутні. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed