Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-25 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з позовною заявою до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у м. Києві, в якому просила: визнати трудові правовідносини між нею та відповідачем припиненими, шляхом розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, починаючи з 24 травня 2021 року; зобов`язати відповідача належним чином оформити звільнення [PERSON] з посади першого заступника начальника Управління з 24 травня 2021 року на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, внести відповідний запис про звільнення до її трудової книжки та видати їй наказ (розпорядження) про звільнення; стягнути з відповідача на її користь невиплачену тримісячну вихідну допомогу в сумі 107 180,97 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що починаючи з 13 липня 2001 року народження позивач працювала на посаді начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Києві, правонаступником якого є Фонд соціального страхування України. 01 серпня 2017 року позивача призначено на посаду першого заступника начальника управління за переведенням. Наказом відповідача № 215к від 03 квітня 2020 року «Про звільнення [PERSON] », останню було звільнено із займаної посади відповідно до пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України, який було оскаржено до суду. Позивач зазначає, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 04 лютого 2021 року вищезазначений наказ визнано протиправним та скасовано, поновлено її на посаді першого заступника начальника Управління та стягнуто з відповідача 364 241,02 грн в рахунок відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 27 364,50 грн, понесених позивачем на професійну правничу допомогу судових витрат, яке постановою Київського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року залишено без змін. Таким чином, рішенням суду, яке набрало законної сили, був встановлений факт вчинення відповідачем щодо позивача такого грубого порушення законодавства про працю як незаконне звільнення. Крім того вказує, що її було поновлено на посаді 11 лютого 2021 року, тобто проігноровано приписи рішення суду щодо негайного поновлення позивача на посаді. Також, після поновлення на посаді, її не було ознайомлено з колективним договором та з правилами внутрішнього трудового розпорядку в частині видання наказу від 01 жовтня 2020 року № 871к, згідно з яким в Управлінні було запроваджено в період карантину дистанційну роботу працівників на дому у черговому режимі, проте відповідачем було доведено до її відома про необхідність виконувати трудові обов`язки в адміністративній будівлі Управління та дотримуватися звичайного робочого графіку. Внаслідок чого, вона інфікувалася коронавірусом від колеги по роботі та з 26 квітня 2021 року по 24 травня 2021 року перебувала на лікарняному. Окрім цього зазначає, що листом відповідача від 03 червня 2021 року її було повідомлено про залишення без оплати періоду перебування на лікарняному, у зв`язку з виявленням Комісією соціального страхування недоліків в оформлені листків непрацездатності, які відсутні у вичерпному переліку підстав для відмови в наданні допомоги по тимчасовій непрацездатності, тобто відмова відповідача є незаконною. Також, позивач зазначає, що відповідач систематично порушував принцип обов`язковості рішення суду, оскільки вже після поновлення її на посаді, Управлінням було перераховано частину стягнутого судом на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 34 368,47 грн, будь-яких інших виплат згідно вказаного рішення суду відповідач тривалий час не здійснював, у зв`язку з чим, 17 травня 2021 року вона звернулася із письмовою вимогою виплатити всі суми стягнуті за рішенням судом, яка була залишена без відповіді. Водночас, 25 травня 2021 року відповідачем було виплачено залишок суми в розмірі 316 022,26 грн, проте сума двох здійснених відрахувань дорівнює 350 390,73 грн, а не 364 241,02 грн як зазначено в рішенні суду, тому рішення суду в частині стягнення середньої заробітної плати не було виконане в повному обсязі, а також не було виплачено витрати на правничу допомогу, що є черговим грубим порушення відносно неї законодавства про працю. З огляду на викладене, 21 травня 2021 року вона звернулася до відповідача із заявою про її звільнення 24 травня 2021 року з займаної посади на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, яку надіслала цінним листом з описом вкладення та на початку робочого дня 24 травня 2021 року подала ідентичну заяву під розписку уповноваженій особі відповідача, однак відповідач не оформив належним чином її звільнення і до кінця робочого дня 24 травня 2021 року наказ про звільнення не підготував, розрахунок з нею не провів, трудову книжку не видав. У зв`язку з викладеним, 25 травня 2021 року відповідачу було направлено заяву про видачу трудової книжки та виплату розрахунку при звільненні, яка була проігнорована. Натомість, 26 травня 2021 року на її електронну пошту надійшов лист відповідача за № 3694-12, у якому їй було запропоновано повідомити причини відсутності на робочому місці та зазначено про правові наслідки невиконання нею трудових обов`язків за укладеним трудовим договором. Враховуючи наведене, з 25 травня 2021 року між сторонами існує спір з припинення трудових відносин, через невидачу трудової книжки і наказу про звільнення, позивач не може влаштуватись на іншу роботу, стати на облік до Центру зайнятості та позбавлена можливості фінансово себе забезпечувати, чим порушено основоположне право на працю, яке гарантоване статтею 43 Конституції України, тому звернулася до суду з указаним позовом за захистом своїх порушених прав. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 липня 2021 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 14 липня 2021 року вказану позовну заву було залишено без руху. На виконання зазначеної ухвали, 30 серпня 2021 року позивачем надано до суду докази, що підтверджують обставини, викладені в позовній заяві, а також квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 14 вересня 2021 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання та задоволено клопотання позивача про витребування доказів. 26 листопада 2021 року, засобами поштового зв`язку, до суду надійшли письмові пояснення третьої особи, в яких зазначає, що Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві не зверталося до виконавчої дирекції Фонду з поданням про звільнення позивача з посади першого заступника начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві, про що було повідомлено позивача на її запити. За наявною інформацією трудові відносини між Управлінням та позивачем на сьогоднішній день продовжують існувати. 26 листопада 2021 року до суду надійшли витребувані документи та відповіді на поставлені у позовній заяві питання про обставини, що мають значення для справи, в порядку статті 93 ЦПК України. Однак зазначена заява не відповідає вимогам частини четвертої статті 93 ЦПК України, тому не досліджується судом. Крім того, 26 листопада 2021 року до суду надійшов відзив відповідача, в якому останній заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що заявлені вимоги є необґрунтованими, а твердження позивача не відповідають дійсності. Зазначає, що звільнення позивача та її поновлення на раніше займаній посаді, після закінчення розгляду спору в судовому порядку та виконання рішення суду, не є фактами порушення норм трудового законодавства відносно [PERSON] , оскільки з моменту ухвалення рішення суду спір вважається вирішеним, а з моменту виконання рішення суду - права поновленими. Крім того, протоколом конференції представників трудового колективу Управління від 03 квітня 2018 року був затверджений Колективний договір між адміністрацією і трудовим колективом Управління (далі - Колективний договір). На момент укладання Колективного договору [PERSON] перебувала в трудових відносинах з Управлінням. За період з дати звільнення та поновлення позивача на роботі, зміни доповнення до умов Колективного договору не вносились. Відповідно до резолютивної частини рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 лютого 2021 року наказ Управління № 215-к від 03 квітня 2019 року «Про звільнення [PERSON] » визнано протиправним та скасовано, позивача поновлено на посаді першого заступника начальника Управління з дати звільнення. Отже, трудовий договір між Управлінням та позивачем не вважається розірваним або переукладеним з іншої дати. Поновлення на посаді за рішенням суду за своєю правовою природою є продовженням раніше укладеного трудового договору. Враховуючи викладене, підстав для повторного ознайомлення позивача з Колективним договором Управління пiсля поновлення на роботі не існувало. Також, зазначає, що діючі правила внутрішнього трудового розпорядку працівників Управління затверджені загальними зборами працівників Управління від 15 серпня 2017 року, тобто в період перебування позивача в трудових відносинах з Управлінням. [PERSON] було доведено зміст наказу Управління від 01 жовтня 2020 року № 871-к, який не є частиною правил внутрішнього трудового розпорядку Управління та не вносив змін чи доповнень до них, в день її фактичного виходу на роботу - 11 лютого 2021 року, про що також свідчать посилання позивача на зміст наказу в позові. Після безпосереднього ознайомлення із зазначеним наказом за зверненням позивача, начальником відділу по роботі з персоналом Управління їй було надано копію наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України № 282-од від 22 червня 2020 року «Про організацію роботи виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та її робочих органів в період карантину та етапів послаблення протиепідемічних заходів», на який посилався наказ Управління від 01 жовтня 2020 року № 871-к. Жодних зауважень, заперечень чи питань щодо змісту наказів, зокрема, в частині переліку осіб щодо яких запроваджувався черговий режим роботи в період карантину, до якого не відносилось керівництво Управління, з боку позивача не було. Факт ознайомлення з наведеними наказами позивач сама підтверджує в позові, а саме твердженням про те, що після виходу на роботу адміністрацією Управління до неї було доведено необхідність виконання трудових обов`язків за звичайним робочим графіком. Твердження позивача про її інфікування коронавірусом від колеги вважає безпідставним, оскільки факт інфікування в Управлінні, внаслідок контактування з хворими на коронавірус працівниками, позивачем не може бути належним чином доведений, адже в період пандемії ризик зараження на «COVID-19» існує в усіх громадських місцях: у закладах торгівлі, у громадському транспорті, при спілкуванні з родичами, сусідами тощо. До того ж, [PERSON] не надано жодних епідвисновків, які б підтверджували факт її інфікування під час виконання функціональних обов`язків на робочому місці в Управлінні, тобто наведене твердження є не більше ніж її припущенням. Крім того, про інфікування короновірусом позивач Управління не повідомляла, а відповідно до наданих позивачем листків непрацездатності причина її непрацездатності: «захворювання загальне - 1». Що стосується неоплати листків непрацездатності, то рішення про відмову в призначенні матеріальної допомоги за листками непрацездатності у зв`язку з недоліками в їх оформленні приймав не сам відповідач, а комісія із соціального страхування, що є компетентним органом Управління з цих питань, рішення якої може бути оскаржено застрахованою особою до відділення робочого органу виконавчої дирекції Фонду чи суду, чого [PERSON] зроблено не було, недоліки в оформленні лікарняних - не виправлено, хоча листом від 03 червня 2021 року [PERSON] було повідомлено про можливість повторного розгляду комісією із соціального страхування Управління згаданих листків непрацездатності після усунення наведених недоліків. Так, згідно з частиною першою статті 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» підставою для призначення матеріального забезпечення за страхуванням, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності. Враховуючи, що листки непрацездатності були видані не у встановленому порядку, відповідно вони не є підставою для призначення матеріального забезпечення до усунення недоліків допущених при їх оформленні. Щодо невиконання Управлінням рішення суду про поновлення позивача на роботі в повному обсязі зазначає, що 09 лютого 2021 року з метою виконання судового рішення, до фактичного прибуття позивача на роботу, Управлінням було видано наказ про її поновлення на посаді першого заступника начальника Управління з 03 квітня 2020 року. 11 лютого 2021 року в день фактичного виходу позивача на роботу, дорученням за № 169 на користь [PERSON] було перераховано заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць у сумі 28 760,23 грн. Таким чином, на день фактичного виходу [PERSON] на роботу рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 лютого 2021 року в частині допущеної до негайного виконання, виконано в повному обсязі. Інші суми стягнення згідно рішення Шевченківського районного суду міста Києва до негайного виконання судом допущені не були, а тому виплата решти суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу була здійснена після набрання рішенням суду першої інстанції законної сили, тобто після закінчення апеляційного перегляду. Так, платіжним дорученням від 24 травня 2021 року за № 672 позивачу перераховано 264 453,77 грн залишку середнього заробітку за час вимішеного прогулу, а судові витрати та витрати на професійну правничу допомогу за постановою Київського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року були перераховані платіжними дорученнями від 08 червня 2021 року за № 763 та за № 764. Крім того, стороною позивача неправильно розраховано розмір утриманих з суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу ПДФО та ВЗ, тому твердження про неповну виплату сум, присуджених за рішенням суду не відповідає дійсності. Окрім цього, вказує, що заява [PERSON] про звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України розглянута 24 травня 2021 року Управлінням та надана обґрунтована відмова в її задоволенні, про що того ж дня її було повідомлено. Підставою відмови в задоволенні заяви позивача про звільнення стало, що частина третя статті 38 КЗпП України, з огляду на її зміст, не зобов`язує звільняти працівника, якщо вказані ним причини звільнення, порушення роботодавцем трудового законодавства, не підтверджені та не визнаються роботодавцем. Водночас, при незгоді роботодавця звільнити працівника з підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, роботодавець може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з підстав, які працівником не зазначалися, тому посилання позивача на порушення її права на розірвання трудового договору у зв`язку з відмовою в задоволенні її заяви про звільнення є безпідставними. У подальшому, листами від 25 травня 2021 року, 26 травня 2021 року, 08 червня 2021 року, 22 червня 2021 року Управління зверталось до позивача щодо необхідності прибуття на робоче місце та виконання трудових обов`язків або повідомлення причини відсутності на робочому місці, однак відповіді на згадані листи надано не було, на робочому місці [PERSON] не з`являється і до теперішнього часу. Враховуючи вищевикладене, на підтвердження порушень трудового законодавства щодо позивача, останньою не надано нічого, що дійсно доводило б будь-які порушення з боку Управління, окрім власних припущень, міркувань та тверджень, які не відповідають дійсним обставинам спору, тому просить відмовити в задоволенні позову. 08 грудня 2021 року, засобами поштового зв`язку, до суду надійшла відповідь позивача на відзив, в якій зазначає, що доводи відповідача суперечать принципам юриспруденції, адже суди загальної, апеляційної інстанцій остаточно встановили обставину незаконності звільнення позивача, що взагалі не потребує будь-якого додаткового доказування. Таким чином, незаконне звільнення, у будь-якому разі, є грубим порушенням законодавства про працю. Крім того, відповідач не спростував належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами твердження позивача про невиконання відносно неї вимог щодо ознайомлення з Колективним договором, зокрема не надав підписний лист, або протокол ознайомлення, або список/відомість працівників Управління, у якому позивач особистим підписом засвідчила б факт ознайомлення з Колективним договором. Також, твердження відповідача про те, що наказ від 01 жовтня 2020 року № 871-к не є частиною Правил внутрішнього трудового розпорядку Управління є безпідставним, оскільки по своїй правовій суті, вищевказаний наказ забезпечує правове регулювання трудових відносин в умовах карантину, визначає особливості організації діяльності на цей період, а також доводить до всіх працівників взаємні з роботодавцем права й обов`язки, тобто по своїй правовій суті є частиною неадаптованих до умов карантину Правил внутрішнього трудового розпорядку Управління від 15 серпня 2017 року. Отже, наказ від 01 жовтня 2021 року № 871-к є документом, на який розповсюджуються вимоги в частині покладення на відповідача обов`язку ознайомити зі змістом цього наказу позивача до початку її роботи, однак вона виконана не була. Окрім цього, посилаючись на виявлення таких формальних недоліків листків непрацездатності, як скорочена назва закладу охорони здоров`я, не зазначення адреси місцезнаходження відповідача, відсутність назви посади одного з лікарів тощо, тобто формальних вимог для заповнення листків непрацездатності встановлених Інструкцією про порядок заповнення листка непрацездатності, затверджену наказом Міністерства охорони здоров`я України від 03 листопада 2004 року № 532, відповідач явно перевищив повноваження надані йому законом для відмови в оплаті тимчасової непрацездатності застрахованій особі, оскільки в діях позивача відсутня вина в тому, що листки непрацездатності були заповнені не у відповідності з вимогами Інструкції, і при цьому відсутні передбачені законом підстави для призупинення або відмови в оплаті тимчасової непрацездатності. Позивач наголошує, що всі суми, присудженні за рішенням суду були виплачені відповідачем із затримкою, в тому числі, судові витрати були перераховані після відкриття виконавчих проваджень за заявами позивача. Водночас, звернула увагу, що письмова відмова відповідача у задоволенні заяви позивача про звільнення не була мотивована, а мотивування наведе лише у відзиві. Враховуючи викладене, просить задовольнити позов. 28 грудня 2021 року, засобами поштового зв`язку, до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив, в яких сторона відповідача наполягає на позиції, викладеній у відзиві, зазначає про недоведеність та необґрунтованість доводів позивача у відповіді на відзив, тому просить відмовити в задоволенні позову. 11 січня 2022 року до суду подано стороною позивача заяву про застосування заходів процесуального примусу до сторони, яка не виконала вимогу суду про надання заяви свідка згідно вимог статті 93 ЦПК України, заяву про виклик свідків та заяву про збільшення позовних вимог, в якій, посилаючись на те, що однією з підстав позову є грубе порушення трудових прав позивача шляхом безпідставного залишення без оплати періоду перебування її на лікарняному, просить стягнути з відповідача на її користь невиплачені страхові суми по листкам непрацездатності серії АЛД № 529937 від 26 квітня 2021 року та серії АЛД № 442833 від 06 травня 2021 року на загальну суму 33 087,55 грн. 18 січня 2022 року, стороною відповідача подано до суду заперечення проти заяви про збільшення позовних вимог, в якій посилається на те, що згідно з частиною першою статті 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» підставою для призначення матеріального забезпечення за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності. Листки непрацездатності, подані позивачем, були видані не у встановленому порядку, відповідно вони не є підставою для призначення матеріального забезпечення до усунення недоліків допущених при їх оформленні. Таким чином, підставою для призначення матеріального забезпечення є саме виданий у встановленому порядку листок непрацездатності, а не виключно сам факт настання тимчасової непрацездатності, вина чи її відсутність. Окрім того, [PERSON] не була позбавлена права на отримання матеріального забезпечення вцілому, листом від 03 червня 2021 року позивачу було повідомлено про можливість повторного розгляду комісією із соціального страхування Управління згаданих листків непрацездатності після усунення недоліків, якої [PERSON] використати не забажала. У зв`язку з викладеним, відповідач просить відмовити в задоволенні вимог, з урахуванням їх збільшення. Ухвалою суду від 18 жовтня 2022 року, занесеною до протоколу судового засідання, відмовлено в задоволенні заяви позивача про застосування заходів процесуального примусу, частково задоволено заяву про виклик свідків та прийнято судом заяву про збільшення позовних вимог, з урахуванням вимог пункту 2 частини другої статті 49 ЦПК України. Крім того, в ході підготовчого судового засідання представник позивача відмовився від заявленого ним клопотання про витребування довідок у Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» та від клопотання про виклик свідків, які було задоволено судом 26 листопада 2021 року. 18 жовтня 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 24 січня 2023 року стороною позивача подано до суду письмові пояснення, в яких зазначає короткий виклад підстав позову та їх обґрунтування, яке аналогічне наведеному у позові та відповіді на відзив. 10 травня 2023 року ухвало суду задоволено заяву Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, подану [PERSON] про заміну сторони у справі. Замінено відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у м. Києві на його правонаступника Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, в повному обсязі з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив, а також просив його задовольнити. Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, з огляду на підстави, викладені у відзиві на позовну заяву, запереченнях на відповідь на відзив та запереченнях на заяву про збільшення позовних вимог. Третя особа в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомила. Вислухавши пояснення представника позивача та представників відповідача, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов таких висновків. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд установив, що позивач, починаючи з 13 липня 2001 року по 03 квітня 2020 року працювала у відповідача на посадах начальника управління виконавчої дирекції Фонду в м. Києві та першого заступника начальника управління. 03 квітня 2020 року її було звільнено за одноразове грубе порушення трудових обов`язків на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України. 04 лютого 2021 року Шевченківським районним судом міста Києва, яке постановою Київського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року залишено без змін та набрало законної сили, визнано протиправним та скасовано наказ від 03 квітня 2020 року № 215к «Про звільнення [PERSON] », виданий управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві. Поновлено [PERSON] на роботі на посаді першого заступника начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у м. Києві. Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в м. Києві на користь [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 04 квітня 2020 року по 04 лютого 2021 року у сумі 364 241,02 грн, а також судові витрати у сумі 27 364,50 грн та 4 483,21 грн. Наказом від 09 лютого 2021 року № 76к управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в м. Києві [PERSON] поновлено на посаді першого заступника начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в м. Києві з 03 квітня 2020 року. 21 квітня 2021 року позивач направила, засобами поштового зв`язку, відповідачу заяву про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, у якій просила звільнити її 24 травня 2021 року у зв`язку з невиконанням відносно неї законодавства про працю, умов колективного договору і трудового договору, що виразилося у наступному: рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 04 лютого 2021 року винесеним у цивільній справі № 716/13112/20 та залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року, визнано незаконним і скасовано наказ керівника Управління [PERSON]. № 215к від 03 квітня 2020 року про її звільнення на підставі пункту 1 частини першох статті 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов`язків та поновлено її на роботі; всупереч вимогам пункту 2 частини першої статті 29 КЗпП України, керівник Управління [PERSON] не виконав свій обов`язок i пiсля поновлення на роботі, не ознайомив її з правилами внутрішнього трудового розпорядку (стосовно видання Наказу від 01 жовтня 2020 року № 871к, згідно з яким в Управлінні запроваджено дистанційну роботу працівників на дому у черговому режимi) та колективним договором; внаслідок недотримання керівником Управління [PERSON] порядку дистанційної роботи на дому відповідно до наказу вiд 01 жовтня 2020 року № 871к та вимог статті 60-2 КЗпП України, вона систематично контактувала на роботі з хворими на коронавірус працівниками Управління, внаслідок чого була інфікована, захворіла на коронавірус і тимчасово втратила працездатність у зв`язку з цією хворобою; Керівництво Управління в особі [PERSON]., всупереч рішення суду про поновлення її на роботі, яке набуло законної сили, не виконало покладений на нього обов`язок здійснити виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу протягом часу з 20 квітня 2021 року по дату звернення з даною заявою, чим порушило вимоги законодавства України. Крім того, аналогічну заяву вона подала уповноваженій особі відповідача 24 травня 2021 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції. 25 травня 2021 року, засобами поштового зв`язку, позивачем надіслано на адресу заяву про видачу трудової книжки та виплату розрахунку при звільненні, в якій пред`явила вимогу негайно ознайомити її з наказом про звільнення на підставі її заяви від 21 травня 2021 року, видати їй належним чином оформлену трудову книжку, здійснити з нею розрахунок при звільненні, зокрема, виплатити вихідну допомогу у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Листом відповідача від 25 травня 2021 року за № 3640-12 позивачу було повідомлено, що 24 травня 2021 року керівником Управління було розглянуто заяву позивача про звільнення та приблизно о 16 годині 30 хвилин заступником начальника відділу по роботі з персоналом Управління Омельченко Ю. М. було повідомлено рішення керівника про те, що в задоволенні заяви від 24 травня 2021 року відмовлено. Враховуючи наведене, 24 травня 2021 року трудовий договір укладений з позивачем на невизначений строк, не розірваний, а продовжує свою дію. Однак, станом на 12-00 годину 25 травня 2021 року з нез`ясованих причин [PERSON] не з`явилась на робочому місці. Управління просить негайно прибути до адмiнiстративного приміщення Управління за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, 92/2 або повідомити про причини відсутності на робочому місці у зручний спосіб.(засобами телефонного, факсимiльного зв`язку тощо). Таким чином, у цій справі предметом спору є трудовий спір щодо дотримання роботодавцем законодавства при відмові в розірванні трудового договору з ініціативи працівника на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до статті 51 КЗпП України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, вільний вибір виду діяльності. Згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України (чинною на момент виникнення спірних правовідносин) працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Так, за змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. Аналогічний висновок зазначений у постановах Верховного Суду України від 22 травня 2013 року в справі № 6-34цс13, Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц (провадження № 61-28466св18) та від 20 лютого 2021 року у справі № 522/18787/17, Верховного Суду від 13 квітня 2022 року у справі № 344/1017/20 (провадження № 61-16781св21). Верховний Суд у постанові від 03 серпня 2021 року по справі № 508/1190/17 зауважив, що заборона роботодавцеві самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору виникає за умови непідтвердження або невизнання роботодавцем порушень трудового законодавства, вказаних працівником, як на підставу звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України. Тобто, основною підставою для застосування вказаної норми КЗпП України є факт порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи. Вказання працівником конкретних випадків порушення трудового законодавства має наслідком в подальшому підтвердження даних фактів роботодавцем та звільнення працівника на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, або ж невизнання власником зазначених порушень та відмову у розірванні трудового договору відповідно до даної норми. Зі змісту заяви про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, поданої позивачем, вбачається, що нею визначені наступні випадки порушення роботодавцем трудового законодавства по відношенню до неї: - її незаконне звільнення з роботи, що підтверджується рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 04 лютого 2021 року, яке набрало законної сили; - порушення вимог пункту 2 частини першої статті 29 КЗпП України, у зв`язку з не ознайомленням позивача з колективним договором та Наказом від 01 жовтня 2020 року № 871к, яким було запроваджено дистанційну роботу працівників на дому у черговому режимі; - порушення вимог щодо забезпечення безпечних умов праці, внаслідок чого позивач була інфікована на робочому місці коронавірусною хворобою і перебувала на лікарняному; - систематичне невиконання відповідачем вимог національного законодавства щодо негайного виконання рішення суду, яке набрало законної сили. Так, суд зазначає, що обставини порушення відповідачем вимог законодавства про працю при прийнятті наказу від 03 квітня 2020 року № 215к про звільнення [PERSON] з посади, на які посилається позивач, були предметом окремого судового розгляду у справі № 761/13112/20, за результатами якого судом вжито заходів судового захисту порушених прав позивача - скасовано наказ та поновлено її на роботі. Відповідачем рішення суду виконано. Таким чином, правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем у зв`язку з прийняттям наказу про звільнення від 03 квітня 2020 року № 215к, є такими, що вичерпали свою дію. Враховуючи, що обставини щодо порушення трудового законодавства при звільненні позивача наказом від 03 квітня 2020 року № 215к вже були вирішені в судовому порядку, порушені права позивача в цій частині були в повній мірі захищені, то ці самі наведені позивачем обставини порушення відповідачем вимог законодавства про працю не можуть бути самостійною підставою для звільнення позивача на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, оскільки не є такими, що мають місце на момент подання позивачем відповідної заяви про звільнення, і вже були вирішені. Щодо порушення, на думку позивача, вимог пункту 2 частини першої статті 29 КЗпП України, суд зазначає наступне. За змістом зазначеної норми, до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором (крім трудового договору про дистанційну роботу) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором. Під час судового розгляду встановлено, що протоколом конференції представників трудового колективу Управління від 03 квітня 2018 року був затверджений колективний договір між адміністрацією і трудовим колективом Управління (далі - Колективний договір) На момент укладання колективного договору [PERSON] перебувала в трудових відносинах з Управлінням. За період з дати звільнення та поновлення позивача на роботі, зміни доповнення до умов колективного договору не вносились. Діючі правила внутрішнього трудового розпорядку працівників Управління затверджені загальними зборами працівників Управління від 15 серпня 2017 року, тобто в період перебування позивача в трудових відносинах з Управлінням, що не заперечувалось стороною позивача. Відповідно до резолютивної частини рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 лютого 2021 року наказ Управління від 03 квітня 2019 року № 215-к «Про звільнення [PERSON] » визнано протиправним та скасовано, позивача поновлено на посаді першого заступника начальника Управління з дати звільнення. Отже, трудовий договір між Управлінням та позивачем не вважається розірваним або переукладеним з іншої дати. Враховуючи викладене, підстав, передбачених пунктом 2 частиною першою статті 29 КЗпП України для ознайомлення позивача з колективним договором Управління пiсля поновлення на роботі не існувало, оскільки між сторонами не укладався новий трудовий договір, а після поновлення на роботі за рішенням суду раніше укладений трудовий договір є продовженим. Також, діючі правила внутрішнього трудового розпорядку працівників Управління затверджені загальними зборами працівників Управління від 15 серпня 2017 року, тобто в період перебування позивача в трудових відносинах з Управлінням. Після поновлення на посаді [PERSON] було доведено зміст наказу Управління від 01 жовтня 2020 року № 871к в день її фактичного виходу на роботу - 11 лютого 2021 року, про що свідчить твердження позивача про те, що до неї було доведено необхідність виконання трудових обов`язків за звичайним робочим графіком, оскільки відповідно до наказу від 01 жовтня 2020 року № 871к «Про організацію роботи управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві в період карантину» з 05 жовтня 2020 року до окремого рішення запроваджено дистанційну роботу на дому у черговому режимі працівникам управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві за списком згідно з додатком. Відповідно до додатку до наказу позивач не входила до переліку осіб, для яких запроваджено режим дистанційної роботи, тому повинна була виконувати трудові обов`язки за звичайним робочим графіком. Крім того, помилковими є твердження позивача про те, що вищезазначеним наказом були внесені зміни до правил внутрішнього трудового розпорядку працівників Управління, оскільки зміни та доповнення вносяться шляхом видачі наказу про внесення змін саме до зазначених правил. Таким чином, враховуючи, що наказ від 01 жовтня 2020 року № 871к «Про організацію роботи управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві в період карантину» не є частиною правил внутрішнього трудового розпорядку та з його змістом позивача було ознайомлено, що підтверджується сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів, посилання позивача на порушення відповідачем пункту 2 частини першої статті 29 КЗпП України є необґрунтованим та безпідставним. Що стосується посилання позивача на порушення відповідачем вимог щодо забезпечення безпечних умов праці, внаслідок чого позивач була інфікована на робочому місці коронавірусною хворобою і перебувала на лікарняному, то зазначені обставини не підтверджені стороною позивача належними та допустимими доказами, зокрема, з наданих до суду документів, неможливо встановити причинно-наслідковий зв`язок між перебуванням позивача на робочому місці та інфікування її коронавірусом. Крім того, з наданих позивачем листків непрацездатності не вбачається, що їй було діагностовано коронавірус. Таким чином, зазначене твердження ґрунтується виключно на припущеннях позивача, хоча в силу положень частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Окрім цього, позивач зазначає, що відповідачем систематично не виконувалися вимоги національного законодавства щодо негайного виконання рішення суду, яке набрало законної сили. Судом установлено, що 09 лютого 2021 року на виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 лютого 2021 року відповідачем було видано наказ № 76к про поновлення [PERSON] на посаді, а згідно з платіжними дорученнями № 169, № 168, № 167 від 11 лютого 2021 року позивачу було перераховано 35 726,99 грн заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць. Таким чином, відповідачем було виконано приписи рішення суду щодо негайного виконання в частині поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць, тобто вищезазначене твердження позивача не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду. Що стосується виплати іншої частини заробітку за час вимушеного прогулу та витрат на правничу допомогу, то з наявних в матеріалах справи платіжних доручень вбачається, що вся сума присудженого заробітку за час вимушеного прогулу була виплачена позивачу 24 травня 2021 року після перегляду рішення апеляційним судом, а 08 червня 2021 року позивачу було перераховано кошти на відшкодування витрат на правничу допомогу за рішенням Шевченківського районного суду міста Києва та Київського апеляційного суду, тобто ще до відкриття виконавчих проваджень з примусового виконання рішень суду, які були відкриті 10 червня 2021 року, що підтверджується відповідними постановами. Враховуючи вищевикладене, твердження позивача про порушення відповідачем трудового законодавства не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Таким чином, діючи відповідно до норм чинного законодавства, відповідачем було відмовлено у розірванні трудового договору відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України, оскільки ним не визнавались порушення, викладені позивачем у заяві від 24 травня 2021 року. Беручи до уваги, що судом не встановлено порушень трудового законодавства відповідачем по відношенню до відповідача, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для припинення трудових правовідносин між позивачем та відповідачем, шляхом розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України. Щодо зобов`язання відповідача належним чином оформити звільнення позивача на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, внести відповідний запис про звільнення до трудової книжки, видати наказ про звільнення та стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої тримісячної вихідної допомоги в сумі 107 180,97 грн, то суд зазначає, що наведені вимоги є похідними від вимоги про визнання трудових правовідносин припиненим на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, тому задоволенню не підлягають. Крім того, позивач просила стягнути з відповідача на її користь невиплачені страхові суми по листкам непрацездатності серії АЛД № 529937 від 26 квітня 2021 року та серії АЛД № 442833 від 06 травня 2021 року на загальну суму 33 087,55 грн. Відповідно до частини першої статті 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (чинної на момент виникнення спірних правовідносин) підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності. Порядок і умови видачі, продовження та обліку листків непрацездатності, здійснення контролю за правильністю їх видачі встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за погодженням з Фондом. Відповідно до частини третьої статті 30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (чинної на момент виникнення спірних правовідносин) рішення про призначення матеріального забезпечення та надання соціальних послуг приймається комісією (уповноваженим) із соціального страхування, що створюється (обирається) на підприємстві, в установі, організації, до складу якої входять представники адміністрації підприємства, установи, організації та застрахованих осіб (виборних органів первинної профспілкової організації (профспілкового представника) або інших органів, які представляють інтереси застрахованих осіб), або фізичною особою - підприємцем, особою, яка провадить незалежну професійну діяльність. Комісія (уповноважений) із соціального страхування здійснює контроль за правильним нарахуванням і своєчасною виплатою матеріального забезпечення, приймає рішення про відмову в його призначенні, про припинення виплати матеріального забезпечення (повністю або частково), розглядає підставу і правильність видачі листків непрацездатності та інших документів, які є підставою для надання матеріального забезпечення та соціальних послуг. Комісія (уповноважений) із соціального страхування виконує свої функції відповідно до положення про комісію (уповноваженого) із страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, яке затверджується правлінням Фонду. Згідно з пунктом 2.2. розділу ІІ «Положення про комісію (уповноваженого) із страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності», затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України від 19 липня 2018 року № 13 комісія (уповноважений) із соціального страхування підприємства зобов`язана , зокрема, приймати рішення про відмову в призначенні матеріального забезпечення, про припинення його виплати (повністю або частково), розглядати підставу і правильність видачі та заповнення листків непрацездатності та інших документів, які є підставою для надання матеріального забезпечення. Порядок і умови видачі, порядок заповнення, продовження та обліку документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, контролю за правильністю їх видачі визначені Інструкцією про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 13 листопада 2001 року № 455 та Інструкцією про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 03 листопада 2004 року № 532. Так, 03 червня 2021 року заступником голови комісії із соціального страхування Управління Захаріною Н. В. позивачу було направлено лист про відмову в призначенні матеріального забезпечення за листками непрацездатності серії АЛД № 529937 від 26 квітня 2021 року та серії АЛД № 442833 від 06 травня 2021 року, у зв`язку з виявленням в них помилок, в порушення вимог Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 03 листопада 2004 року № 532, а саме: не вірно зазначена назва закладу охорони здоров`я (пункт 3.1 Інструкції); не зазначена адреса місцезнаходження підприємства (установи, організації). Водночас, в цьому листі [PERSON] було повідомлено про можливість повторного розгляду комісією із соціального страхування Управління згаданих листків непрацездатності після усунення наведених недоліків, однак позивачем недоліки усунуті не були. Крім того, відповідно до Розділу V «Положення про комісію (уповноваженого) із страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності», затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України від 19 липня 2018 року № 13, рішення комісії (уповноваженого) із соціального страхування підприємства про призначення або відмову у призначенні матеріального забезпечення може бути оскарженим застрахованою особою до відділення робочого органу виконавчої дирекції Фонду, де перебуває на обліку підприємство, протягом 5 днів з моменту отримання повідомлення про таке призначення або відмову, що не позбавляє права застрахованої особи звернутися з цих питань до суду, однак [PERSON] рішення про відмову у призначенні матеріального забезпечення не було оскаржене як в судовому порядку, так і позасудовому. Враховуючи викладене, з аналізу змісту вищенаведених норм, вбачається, що підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності, водночас неправильність заповнення такого документу є підставою для відмови комісією призначення матеріального забезпечення. Таким чином, надані позивачем листки непрацездатності містили помилки в їх заповненні, що свідчить про те, що вони видані не у встановленому порядку, беручи до уваги, що позивачем не були усунуті зазначені комісією помилки, суд вважає, що такі листки непрацездатності не можуть бути підставою для призначення матеріального забезпечення до усунення недоліків, а тому вимога про стягнення такого забезпечення є безпідставною та не підлягає задоволенню. Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов до висновків, що в ході судового розгляду не доведено фактів порушення відповідачем норм чинного трудового законодавства по відношенню до позивача та наявності підстав для припинення між ними трудових правовідносин на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, а також не встановлено підстав для стягнення матеріального забезпечення у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності позивачем, тому в задоволенні позову слід відмовити. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Ураховуючи те, що позов не підлягає задоволенню, то судові витрати, відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed