Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-09 00:00:00

Рух справи. Процесуальні дії у справі. 6 березня 2023 року до Вишгородського районного суду Київської області, засобами поштового зв`язку, надійшла позовна заява Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 6 березня 2023 року, для розгляду зазначеного позову визначено головуючого суддю Лукач О.П. Після виконання судом вимог частини шостої статті 187 ЦПК України, ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 31 березня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників провадження та призначено до розгляду на 12:00 15 травня 2023 року. 3 травня 2023 року до суду, засобами поштового зв`язку, від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, який містить клопотання про розгляд справи у присутності відповідача. У призначене судове засідання, учасники провадження не з`явились, поважності причин неявки не повідомили. При цьому, в позовній заяві міститься клопотання позивача, про розгляд справи без участі представника АТ КБ «Приват Банк» та клопотання відповідача у відзиві про недогляд справи у її відсутності. Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності сторін, враховуючи заперечення відповідача щодо позовних вимог, які викладені у відзиві на позовну заяву, відсутність відповіді представника позивача на вказаний відзив, виникла необхідність у наданні представником позивача особистих пояснень, у зв`язку чим ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 15 травня 2023 року визнано обов`язковою явку представника Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» у наступні судові засідання, для надання пояснень та відкладено розгляд справи на 12:00 10 липня 2023 року, про що повідомлено учасників провадження. 29 травня 2023 року до суду, засобами поштового зв`язку, від представника позивача надійшла відповідь на відзив. У судове засідання, призначене на 10 липня 2023 року, учасники провадження не з`явились, поважності причин неявки не повідомили. Вирішуючи питання про можливість розгляду справи у відсутності сторін, суд враховує наявність у матеріалах справи відзиву на позовну заяву, відповідь на відзив, а також згода позивача на ухвалення заочного рішення, положення статті 223 ЦПК України, відсутність поважних причин неявки відповідача до суду. Обґрунтування позову. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] звернулася до АТ КБ «ПриватБанк», з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписала заяву № б/н від 10 лютого 2012 року. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами», складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, про що свідчить її підпис у заяві. Заявою відповідача підтверджується факт, що вона повністю була проінформована про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі. Підписавши заяву, між сторонами, у відповідності до статті 634 ЦК України, був укладений договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема умови договору банківського рахунку та кредитного договору. Виконання відповідачем договору вбачається, також із виписки по рахунку та розрахунку заборгованості, де зазначені операції щодо використання кредитного ліміту, операції щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за їх користування. Відповідно до виявленого бажання відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування по картрахунку. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримала кредитку карту на якій, у подальшому, було збільшено розмір кредитного ліміту до 34000 гривень. При встановленні та зміні кредитного ліміту Банк керувався пунктами 2.1.1.2.3 Договору, на підставі яких позичальник при укладенні цього Договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за ініціативою та рішенням Банку. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Згідно до умов договору позичальник зобов`язаний погашати заборгованість, однак, свої зобов`язання не виконує. Станом на 13 лютого 2023 року у відповідача утворилась заборгованість в розмірі 44369,18 гривень, яка складається з: 36116,44 гривень заборгованості за кредитом, 8252,74 гривні заборгованості за відсотками за користування кредитом. На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язань і не погашає заборгованість за договором про надання банківських послуг, що є порушенням законних прав та інтересів позивача. Таким чином, представник позивача посилаючись на положення статтею 509, 525, 526, 527, 530, 595, 599, 610, 615, 629, 1050, 1054 ЦПК України просить стягнути з [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 10 лютого 2012 року у розмірі 44369,18 гривень, яка складається з: 36116,44 гривень заборгованості за кредитом, 8252,74 гривні заборгованості за відсотками за користування кредитом, а також судовий збір у розмірі 2684 гривні. Щодо правової позиції сторін під час розгляду справи. Відповідно до статті 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначила, що вона заперечує проти стягнення з неї заборгованості та процентів у зазначеному позивачем розмірі, вважаючи розрахунок позивача необґрунтованим, а обставини, на які посилається позивача як на підставу задоволення його вимог, не підтверджені належними, допустимим та достатніми доказами. Вказує, що заява №б/н від 10 лютого 2012 року не містить розмірів кредитного ліміту, процентів за користування коштами, підтвердження отримання нею кредитної картки, строку повернення кредиту після якого позивач має право вимоги на повернення коштів, а подані разом з позовом докази, не можуть бути належним підтвердженням її обізнаності та згоди з конкретними «Умовами та Правилами надання банківських послуг у Приват Банку», «Правилами користування платіжною карткою», «Тарифами Банку», оскільки на них відсутній її підпис і позивач міг надати суду будь-яку їх редакцію та їх неможна вважати складовою кредитного договору. Наданий позивачем розрахунок заборгованості не є первинним документом за своєю природою, а є інформаційним документом і не може свідчити про умови кредиту та кредитного договору. За таких підстав, відповідач вважає, що позивач при укладенні кредитного договору не дотримався вимог, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов (розміру кредитного ліміту, процентної ставки), які представив узгодженими в своїй позовній заяві Банк. Крім того, відповідач, в порядку статті 267 ЦК України, зазначає про пропуск позивачем строків позовної давності, визначених статтями 257-258 ЦК України, оскільки заяву-анкету було підписано 10 лютого 2012 року, а з позовом банк звернувся до суду 6 березня 2023 року. У свою чергу, представник позивача, скориставшись правом подати відповідь на відзив, яка за своїм змістом обґрунтована доводами, викладеними у позовній заяві, додатково зазначивши, що обставини, на які посилається відповідач, не відповідають дійсності, оскільки відповідачу було відкрито картковий рахунок № [NUMBER] , ключем до якого є пластикова картка, яку отримав відповідач та мобільний телефон, який вказав відповідач. За допомогою встановлених ключів до карткового рахунку, відповідачу було надано можливість здійснювати дистанційне обслуговування, тим самим, Банк забезпечив Позичальнику можливість доступу до карткового рахунку різними можливими шляхами, зокрема за допомогою Карти та фінансового телефону на який приходить динамічний (змінюваний) ОТП пароль. Позивач вказує, що ним надана до суду копія анкети заяви від 10 лютого 2012 року, з якої чітко вбачається наступна інформація: персональні дані, адреса проживання та інша додаткова інформація необхідна для отримання кредитної карти. Відповідачем вказана інформація про себе заповнена особисто та відповідач надала згоду про укладання договору шляхом отримання кредитної карти «Універсальна» на яку, відповідно до Витягу з Тарифів було встановлено поточну проценту ставку у розмірі 2,5% (30 % на рік), вказано розмір комісій та штрафів, тощо. Сторонами при укладанні договору були обумовлені всі істотні умови. З моменту оформлення договору пройшло 11 років, з цього моменту за фактом неправильного нарахування відсотків позичальник в банк не зверталась, що свідчить про те, що вона знала про розмір процентних ставок та інші умови обслуговування і повністю з ними погодилась, а відсутність підпису клієнта у примірнику Умов та Правил банківських послуг і Тарифів, свідчить про те, що договір укладено у формі договору приєднання. Згідно заяви приєднання відповідач зобов`язалась самостійно ознайомлюватись зі всіма змінами Умов та Правил банківських послуг та Тарифів на сайті Приватбанку. Позивач зауважує, що банківська виписка має статус первинного документа, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мінюсту від 12 квітня 2012 року №578/5, і з виписки вбачається, що відповідач знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами. З виписки з карткового рахунку чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, яким вона користувалась, а отже й отримала кредитну карту «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без отримання карти. Також, з розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач частково сплачувала заборгованість за рахунком. Виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі. Відповідачем розрахунок заборгованості не спростовано, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Оскільки, банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, таким чином між банком і відповідачем було укладено договір який ніким не оспорений, а отже є всі законні підстави для стягнення заборгованості з відповідача. Позивач вважає, що до спірних правовідносин не застосовуються положення Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки грошові кошти надавалися у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. В матеріалах справи відсутні будь-які належні докази погашення кредитної заборгованості за договором, а тому правовідносини між сторонами тривають, зобов`язання по кредитному договору не виконані. Щодо строків позовної давності у відповіді на відзив зазначено, що відповідно до правил користування платіжною карткою, яка є складовою кредитного договору, картка діє в межах встановленого нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінчення строку дії договору. Строк дії картки вказаний на лицевій стороні картки. Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця, тобто до останнього дня 01.2023 року, а позивач звернувся до суду з позовом 27 лютого 2023 року, тобто до спливу строку позовної давності. Фактичні обставини, встановлені судом. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин у їх сукупності, судом встановлено, що 10 лютого 2012 року [PERSON] звернулася до АТ КБ «Приват Банк», з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву № б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приват Банку. У анкеті-заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця анкета-заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, примірник договору про надання банківських послуг, згодна отримати шляхом самостійної роздруківки з офіційного сайту www.privatbank.ua. Анкета-заява містить лише анкетні дані, контактну інформацію та підпис відповідача. До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Умови та правил надання банківських послуг в Приват Банку розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/. Так, Банком на підставі Договору надання банківських послуг відповідачу відкрито картковий рахунок та надано картки: 10 лютого 2012 року карта «Універсальна» з терміном дії до 11/15; 23 березня 2016 року карта «Універсальна» з терміном дії до 08/19; 10 вересня 2019 року - карта «Універсальна» з терміном дії до 01/23. Кредитний ліміт 19 листопада 2013 року було зменшено до 0 гривень; 27 листопада 2013 року збільшено до 2000 гривень; 12 лютого 2014 року зменшено до 0 гривень; 13 лютого 2014 року збільшено до 2000 гривень; 19 травня 2017 року до 15000 гривень; 31 жовтня 2017 року до 25000 гривень; 25 березня 2019 року зменшено до 24120 гривень; 21 листопада 2019 року збільшено до 34000 гривень, а 26 грудня 2022 року зменшено до 0 гривень. З виписки за договором №б/н за період з 10 лютого 2012 року по 14 лютого 2023 року убачається, що кредитний ліміт на картковому рахунку, відкритому 10 лютого 2012 року становив 2000 гривень та відповідач користувалася кредитними картками, ліміт яких з часом змінювалися, знімала та поповнювала готівку, тобто реалізувала своє право на користування кредитним лімітом. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] 13 лютого 2023 року становить 44369,18 гривень, яка складається з: 36116,44 гривень заборгованості за кредитом, 8252,74 гривні заборгованості за відсотками за користування кредитом. Для перевірки наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідача за кредитним договором суд на підставі наданих АТ КБ «ПриватБанк» доказів має встановити перш за все узгоджений між сторонами порядок погашення кредитної заборгованості та нарахування відсотків. Так, підписана відповідачем анкета-заява № б/н від 12 10 лютого 2012 року та долучені Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD», Умови та правил надання банківських послуг, не свідчать, що сторони договору погодили розмір відсотків за користування кредитними коштами. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права. Частина перша статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частина перша статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частина перша статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно частини шостої статті 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог статті 274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Пункти 1, 2, 3, 4 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Спір між сторонами виник з договірних правовідносин, які врегульовані нормами Цивільного кодексу України в частині позики та договору кредиту, а також регулюються загальними положеннями про договір та зобов`язання. Відповідно до частини першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно із статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім заборгованості за кредитом, стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитом. Як встановлено судом, Банк свої зобов`язання виконав у повному обсязі, видав кредитні кошти із початковим кредитним лімітом, який у подальшому збільшувався. Відповідач кредитними коштами користувалась, частково періодично погашала заборгованість, тобто належним чином не виконувала умови договору, при цьому протягом часу з дати підписання заяви-анкети у будь-якій формі не висловила свої заперечення щодо надання банком кредитних коштів та збільшення суми лімітів. А тому аргументи відповідача у цій частині, суд не бере до уваги. Водночас заслуговують на увагу суду аргументи відповідача щодо відсутності доказів про погодження сторонами договору розміру відсотків за користування кредитними коштами. Так, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Тарифів та з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Банком не доведено, що умови кредитування стосуються саме договору, укладеного між сторонами 10 лютого 2012 року. Відсутність достатніх підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. У зв`язку з цим, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила частини першої статті 634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження №14-131цс19), яка згідно з частини четвертої статті 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права. Велика Палата Верховного Суду зазначила: оскільки підписана лише заява-анкета, яка не містить детальних умов договору, а правила надання банківських послуг та Тарифів обслуговування кредитних карт не містять підпису боржника, тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону №1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. За положеннями статті 11 Закону №1023-XII перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В«Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] , АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. У зв`язку з вищенаведеним, суд позбавлений можливості перевірити правильність нарахування відсотків за кредитним договором від 10 лютого 2012 року. Суд зауважує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Зважаючи на викладене, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відтак, надані позивачем докази не містять чіткої інформації щодо відсоткової ставки, яка погоджена сторонами при укладенні договору, а тому не можуть бути належними доказами погодження сторонами умов кредитного договору щодо відсоткової ставки, а відтак суд не бере їх до уваги. На підставі викладеного, позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 8252,74 гривні суд вважає недоведеними, тому відмовляє у їх задоволенні. Таким чином, суд стягує з відповідача заборгованість за простроченим тілом кредиту в розмірі 36116,44 гривень. Щодо строку позовної давності слід зазначити, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно із статтею 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що визначено частиною першою статті 261 ЦК України. Положеннями частини п`ятої статті 261 ЦК України закріплено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного суду від 27.03.2019 року (справа № 355/183/17), від 19 березня 2014 року (справа № 6-14цс14), від 12 листопада 2014 року (справа № 6-167цс14). Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), у якій також вказано, що для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15. З виписки за договором №б/н за період з 10 лютого 2012 року по 14 лютого 2023 року, вбачається, що останню транзакцію за рахунок кредитних коштів відповідачем було здійснено у лютому 2022 року, а строк дії останньої картки, виданої відповідачу 01/23. З матеріалів справи вбачається, що позовну заяву підписано представником позивача 22 лютого 2023 року, а до суду вона надійшла 6 березня 2023 року, тобто строк для звернення до суду із цим позовом. Висновок суду. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, про часткове задоволення позову, а саме щодо наявності правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми заборгованості за кредитом в розмірі 36116,44 гривень. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити судові витрати між сторонами. Відповідно до статті 141 ЦПК України покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, суд, відповідно до положень статті 141 ЦПК України, присуджує позивачу судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме з відповідача в сумі 2184,77 гривні, виходячи з розрахунку: 36116,44 гривень (розмір задоволених позовних вимог) ? 2684,00 гривні (сума сплаченого судового збору) : 44369,18 гривень (розмір заявлених позовних вимог) = 2184,77 гривні.

Outcome: partial