Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-27 00:00:00

01.06.2023 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що їй стало відомо, що відносно неї відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого напису №16061 від 18.05.2021 року про стягнення з неї заборгованості в сумі 831020,00 грн., який видав приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. [PERSON] вказує, що до отримання вказаного листа їй було не відомо про наявність грошового зобов`язання перед відповідачем, з виконавчим написом нотаріуса Грисюк О.В. вона категорично не погоджується, оскільки не отримувала жодних документів з приводу вчинення даного виконавчого напису ні від стягувача, ні від приватного нотаріуса, ні від приватного виконавця, а сам виконавчий напис був винесений з порушеннями чинного законодавства (нотаріус керувався положеннями законодавства, яке згідно судового рішення втратило чинність, не перевірив наявність судових рішень, спорів між сторонами по справі, обґрунтованість та безспірність заборгованості, стягувач не направляв їй письмової вимоги про усунення порушень за кредитним договором). Відтак, у нотаріуса були відсутні дані необхідні для стягнення заборгованості у безспірному порядку. Тому просить суд, визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 16061, вчинений приватним Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. Стягнути з відповідача понесені судові витрати в розмірі 5000,00 грн. 02.06.2023 року ухвалою суду справу було прийнято до провадження, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. В ухвалі суду відповідачу було роз`яснено, що він має п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали, для подання відзиву на позовну заяву і усих письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. У зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, разом з доказами, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем. Також відповідача було поставлено до відома, що в разі ненадання ним відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8 ст. 178 ЦПК України). Про дату, час і місце розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином, що підтверджується даними рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою про отримання уповноваженою особою 12.06.2023. Таким чином, розгляд справи проведений за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Треті особи про розгляд справи були повідомлені у встановленому законом порядку, жодних заяв або клопотань про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Неявка в судове засідання належним чином сповіщених учасників справи у відповідності до ст. 223 ЦПК України в даному випадку не перешкоджає розгляду справи. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 87 Закону України "Про нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. За змістом положень ст. 88 Закону України "Про нотаріат" нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Аналогічні правила та умови вчинення нотаріусами виконавчого напису містить й Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року N 296/5 (далі - Порядок). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 глави 16 розділу II Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі, якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 глави 16 розділу II Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу II Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року N 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. Водночас цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України "Про нотаріат" та Порядку вчинення нотаріальних дій. При цьому, ст. 50 Закону України "Про нотаріат" передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Аналіз вищенаведених норм законодавства дає підстави для наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису. Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Отже, з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України "Про нотаріат" захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Наведені висновки суду узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою в постанові від 27.03.2019 р. по справі N 137/1666/16-ц. В судовому засіданні з`ясовано, що 18.05.2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області було вчинено виконавчий напис №16061, яким на користь ТОВ "Фінансова компанія "Онлайн Фінанс" звернуто стягнення заборгованості на загальну суму з урахуванням суми за виконання напису в розмірі 31020,00 грн. Відповідачем та приватним нотаріусом всупереч вимог ст. 12, 81 ЦПК України не було надано суду належних, допустимих, достовірних доказів існування безспірності заборгованості позивача перед ТОВ "Фінансова компанія "Онлайн Фінанс", за наявності якої було б можливим вчинення оспорюваного виконавчого напису. Також ТОВ "Фінансова компанія "Онлайн Фінанс" не скористалось своїм правом на подання відзиву на позов та участь в судовому засіданні з можливістю надання додаткових доказів на спростування позовних вимог [PERSON] . Треті особи приватний нотаріус Грисюк О.В. приватний виконавець Чупис Т.П. також не надали суду жодних документів, які слугували підставою для винесення ними постанови про відкриття виконавчого провадження та вчинення виконавчого напису. Одночасно суд зважує на ту обставину, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 р. у справі N 826/20084/14, залишеної в силі ухвалою вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 р., було визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України N 662 від 26.11.2014 р. "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" в частині: зокрема, пункт 2 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: "Доповнити перелік після розділу "Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами" новим розділом такого змісту: "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин" 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості". Отже, аналізуючи зібрані наявні в справі матеріали, суд приходить до висновку, про достатність підстав для визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису N 116061 вчиненого 18.05.2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Оленою Василівною. Таким чином, враховуючи викладені обставини, позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими й підлягають задоволенню в повному обсязі. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог ( ч. 1). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Отже, за загальним правилом, стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, повинні бути відшкодовані її судові витрати іншою стороною. Тож сторона, яка програла справу, несе як свої витрати, так і судові витрати іншої сторони, за умови, що вони підтверджені документально. Документальним підтвердженням можуть бути договори, акти виконаних робіт або наданих послуг, квитки, чеки, квитанції тощо, що засвідчують здійснення відповідних судових витрат. Позивач просить стягнути з Твідповідача на свою користь судові витрати, пов`язані з розглядом справі в сумі 5000 грн. та 1073,60 грн., сплаченого нею судового збору. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача 1073,60 грн., сплаченого нею судового збору. В підтвердження понесених витрат на правову допомогу до заяви було додано: договір про надання правової допомоги від 31.05.2023 року, детальний опис робіт, виконаних адвокатом, акт прийому наданих послуг робіт, квитанцію № 18 на 5000,00 грн. Відповідно до п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання допомоги за рахунок держави (ч.1 ст.137 ЦПК України). Частиною 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Отже, з аналізу ст. 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката має стягуватись на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи проводився в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Позивачем документально доведено, що ним дійсно були понесені витрати на правничу допомогу. Тому, з урахуванням складності даної справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, часу, витраченого адвокатом на надання позивачеві правничої допомоги у справі, виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, суд приходить до висновку, що зазначена сума у розмірі 5000 грн., є обгрунтованою. Суд, вирішуючи питання про розмір витрат на правову допомогу, виходить з того, що заявник має право на відшкодування судових витрат лише у разі, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними та неминучими, а їх розмір обгрунтованим. Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року №755/9215/15-ц. Європейський Суд з прав людини (далі- ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових витрат, якщо вони були фактичними та неминучими, а їхній розмір обгрунтованим. На підставі викладеного,

Outcome: approved