Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-28 00:00:00

Рух справи 18.10.2022 вказана позовна заява, датована 14.10.2022, за підписом представника позивача - адвоката Соколова А.О. (діє на підставі ордеру), надійшла до Солом`янського районного суду міста Києва. З урахуванням уточнень, зроблених представником позивача у судовому засіданні 29.06.2023, у позові ставиться питання про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 31.10.2019, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З., а саме: -249 954,11 грн - заборгованість за сумою позики; -1 884 653,16 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором; -154 714,96 грн - 30% річних за договором; -46 601,77 - інфляційні втрати. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.10.2022 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Фактично справу передано судді по реєстру 01.11.2022. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 25.11.2022 вказану позовну заяву прийнято до провадження, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 23.03.2023. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 23.03.2023 закрито підготовче провадження, розгляд справи по суті призначено на 29.06.2023. У судове засідання, призначене на 29.06.2023 з`явився тільки представник позивача, який у судовому засіданні підтримав доводи та вимог, викладені у позовній заяві. Відповідача та/або його представник у судове засідання, призначене на 29.06.2023 не з`явився, про причини неявки в порядку ч. 3 ст. 131 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/ не повідомив. Під час судового розгляду справи здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 247 ЦПК України. Доводи позову У позові вказується, що 31.10.2019 [PERSON] дав в борг [PERSON] 249 954,21 грн, що еквівалентно 10 000,00 доларів США, відповідно до курсу Національного банк України. Зазначається, що цього ж дня, 31.10.2019 між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округ Русанюком З.З. та зареєстровано в реєстрі за № 2529, з змістом якого відповідач зобов`язувався повернути вказані кошти позивачу в строк до 31.01.2020. Позивач акцентує, що кінцевим строком повернення відповідачем грошових коштів за Договором позики було 31.01.2020. Як наголошує позивач, станом на дату звернення позивача до суду з позовною заявою [PERSON] не повернув [PERSON] кошти у розмірі 249 954,11 грн, що еквівалентно 10 000,00 доларів США які отримав у борг, чим порушив виконання свого зобов`язання. При цьому, у позові зауважується, що починаючи з 01.02.2020 позивач регулярно в усній формі вимагав повернення, боргу, але відповідач вимоги позивача ігнорував та взяті на себе зобов`язання не виконував. У зв`язку з простроченням відповідачем терміну виконання зобов`язання, а також уникнення мирного вирішення спору, [PERSON] звернувся до суду з позовом у даній справі. При цьому, за розрахунком позивача, пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань складає 1 884 653,16 грн, сума відсотків за користування грошовими коштами за період з 01.02.2020 по 23.02.2022 складає 154 714,96 грн, а інфляційних - 46 601,77 грн. Таким чином, позивач стверджує, що станом на дату звернення до суду з позовом у даній справі у відповідача існує заборгованість перед [PERSON] у розмірі 365 686,00 грн - сума боргу за Договором позики, 1 884 653,16 грн - пеня за Договором позики, 154 714,96 грн - 30% річних за Договором позики, 46 601,77 - інфляційне збільшення за Договором Позики. Щодо правової позиції відповідача 03.03.2023 до суду надійшов відзив на позов в якому відповідач просить суд позов [PERSON] задовольнити частково (а.с. 28-33). У відзиві відповідач позов визнає частково. Зокрема, зазначає, що дійсно 31.10.2019 [PERSON] дав в борг [PERSON] 249 954,21 грн, що еквівалентно 10 000,00 доларів США, відповідно до курсу НБУ, в підтвердження чого було укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З. та зареєстровано в реєстрі за № 2529. При цьому, відповідача зауважує, що згідно з п. 1.3 вказаного договору, позика є безпроцентною, а відповідно до п. 2.1 такого договору позичальник зобов`язався повернути позикодавцю суму позики у повному розмірі в строк до 31.01.2020. При цьому, як вказує відповідач, відповідно до п. 5.3 договору позики у разі порушення позичальником строків повернення суми позики та/або її частини, встановлених умовами цього договору, позичальник сплачує на користь позикодавця пеню у розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожен день прострочки сплати суми позики та/або її частини. Відповідач не погоджується з розрахунком позивача, наведеним у позові за яким позивач просить стягнути з відповідача пеню за несвоєчасне виконання зобов`язання за період з 01.02.2020 по 23.02.2022 в розмірі 1 884 653,16 грн. В цьому контексті відповідач звертає увагу на те, що строк позовної давності по стягненню пені, нарахованої на заборгованість, що виникла 01.02.2020 обчислюється щодо кожного дня окремо за попередній рік до дати розрахунку, заявлена позивачем в позові, а саме 23.02.2022. Отже, на думку відповідача, періодом нарахування пені, по якому не пропущено строк позовної давності, є період з 23.02.2021 по 23.02.2022. Відтак, на думку відповідача, пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за період з 23.02.2021 по 23.02.2022 складає 9 012,04 грн. Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. В матеріалах справи наявна копія договору позики від 31.10.2019, укладеного між [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) /а.с. 10-14/, відповідно до умов якого Позикодавець передав у власність Позичальника позику в сумі 249 954,21 грн, що еквівалентно 10 000,00 доларів США відповідно до курсу НБУ на день підписання цього Договору, які Позичальник зобов`язався повернути Позикодавцю в повному розмірі в строк до 31.01.2020 (п.п. 1.1, 1.2, 2.1 Договору). За змістом п. 3.3 вказаного Договору повернення суми позики чи її частини здійснюється готівковими коштами у національній валюті України за курсом продажу долару США, встановленого НБУ для здійснення кожного платежу за цим Договором. У п. 3.7 Договору сторони домовились, що у випадку, якщо протягом 60 днів з дати закінчення строку позики, визначеного п. 2.1 Договору, Позичальник не погасить Позикодавцю суму позики в повному розмірі, Позичальник зобов`язується починаючи з першого дня прострочення повернення суми позики і до повного погашення суми позики сплачувати на користь Позикодавця на прострочену суму позики проценти в розмірі 30 % річних. Крім того, у п. 5.3 Договору сторони погодили, що у разі порушення Позичальником строків повернення суми позики та/або її частини, встановлених умовами цього Договору, Позичальник сплачує на користь Позикодавця пеню у розмірі 1% від уми простроченого платежу/ів за кожен день прострочення сплати суми позики та/або її частини. Як вказує позивач та не заперечує відповідач, [PERSON] не повернув [PERSON] кошти, які отримав у борг за Договором позики від 31.10.2019. Позивач стверджує, що станом на день подання позову основна заборгованість складає 249 954,11 грн (що еквівалентно 10 000,00 доларів США), на яку позивачем нараховано: 1 884 653,16 грн - пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором (п. 5.3 Договору), 154 714,96 грн - 30% річних (п. 3.7 Договору), 46 601,77 - інфляційні втрати (ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України). Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Подібні положення містяться у ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за змістом яких кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За змістом ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) /ст. 610 ЦК України/. Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України). Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Як вказано у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). При цьому, суд бере до уваги, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20). Суд враховує, що матеріали справи не містять відомостей про те, що у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем оспорювався чи визнавався недійсним. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, як мають значення для вирішення справи. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 12.01.2021 у справі № 404/330/19, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. У справі, що є предметом розгляду, відповідач факт укладення з позивачем договору позики від 31.10.2019 та неповернення взятої за цим договором суми в позику - визнав. Таким чином основна сума заборгованості (у розмірі 249 954,21 грн) фактично відповідачем визнана, а тому позов у цій частині підлягає задоволенню. Щодо стягнення 154 714,96 грн річних відповідно до п. 3.7 договору позики та 46 601,77 грн інфляційних згідно з положеннями ст. 625 ЦК України відповідач заперечень не надав. Суд враховує, що за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц /провадження № 14-68цс18/, від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц /провадження № 14-241цс19/, від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 /провадження № 12-142гс19/. Враховуючи наведене, перевіривши розрахунок, наданий позивачем, а також з огляду на відсутність заперечень та контррозрахунку відповідача щодо відповідних позовних вимог, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача 154 714,96 грн річних (нарахованих в порядку п. 3.7 договору позики) та 46 601,77 грн інфляційних (ч. 2 ст. 625 ЦК України). Разом з тим, щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 1 884 653,16 грн пені, встановленої у п. 5.3 договору позики, за несвоєчасне виконання зобов`язань за таким договором, суд враховує наступне. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) вказано /п.п. 8.19-8.26/: «За частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 ЦК України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах». У постанові Верховного Суду від 06.06.2023 у справі № 911/682/21 зазначено, що неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Отже, вирішуючи питання стосовно зменшення неустойки (відхилення відповідного клопотання про зменшення), суди мають враховувати, серед іншого, її мету, яка полягає у стимулюванні боржника до виконання основного зобов`язання та не покликана на отримання кредитором внаслідок стягнення штрафних санкцій невиправданих додаткових прибутків. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків (1), та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (2). Тлумачення ч. 3 ст. 551 ЦК України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них (див. постанову Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 501/2862/15-ц /провадження № 61-7407св22/. Враховуючи наведене, суд вважає за можливе зменшити розмір пені, нарахованої позивачем в порядку п. 5.3 договору позики до 50% суми боргу, а отже задовольнити таку позовну вимогу частково у розмірі 124 977,11 грн. Щодо судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Щодо судового збору Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням часткового задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 101,25 грн судового збору сплаченого за подання позовної заяви (25% від 12 405,00 грн, а.с. 6). Щодо витрат на правничу допомогу В прохальній частині позову [PERSON] , зокрема, ставиться питання про стягнення з відповідача судових витрат. При цьому, в прохальній частині позову конкретні суми таких витрат не конкретизовані. Як вказано у постанові Верховного Суду від 26.07.2023 у справі № 160/16902/20 (провадження № К/9901/24445/21) зазначення у прохальній частині позову узагальненої вимоги про стягнення судових витрат за результатами вирішення спору не може розцінюватись як належне звернення до суду із заявою про відшкодування судових витрат (в тому числі на правову допомогу), адже за такого викладу прохальної частини, без наведення жодних мотивів та обґрунтувань суд фактично позбавлений можливості встановити склад таких витрат, факт їх понесення та розмір Суд враховує, що відповідно до ч. 1, 3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. У позові [PERSON] , зокрема, вказується, що: «позивач та адвокат Позивача дійшли згоди про те, що попередній розрахунок судових витрат за договором про надання правової допомоги орієнтовно складає 50 000,00 грн. Остаточний розмір витрат на професійну правничу допомогу буде визначений відповідно до ст. 133 ЦПК України» (а.с. 4, зворотній бік). Отже, наразі матеріали справи остаточного розміру витрат позивача на правничу допомогу та доказів на їх підтвердження не містять. Суд зазначає, що ч. 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 23.06.2022 у справі № 607/4341/20 (провадження №61-18451св20) вказано, що обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18). Такі ж висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постановах від 15.04.2020 у справі № 199/3939/18-ц та від 09.06.2020 у справі № 466/9758/16-ц. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 02.03.2023 у справі № 5019/1274/11 з огляду на те, що склад і розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, підлягають доведенню, то у разі ненадсилання копій відповідних доказів іншій стороні фактично матиме наслідком порушення принципу змагальності та неможливості іншим учасникам судового розгляду бути ознайомленим із їхнім змістом. Вказані обставини, у свою чергу, позбавляють можливості іншу сторону надати свої заперечення щодо обсягів витрат, а також правильності їх обрахунку. Суд також звертає увагу, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 02.02.2023 у справі № 915/606/21, суд порушує принцип змагальності сторін, якщо самостійно з власної ініціативи здійснює за сторону доведення обставин, що мають значення для вирішення питання розподілу судових витрат. Оскільки наразі матеріали справи не містять визначення конкретного розміру та документів на підтвердження витрат на правничу допомогу, які позивач сплатив або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, то суд вважає передчасним вирішення питання щодо відшкодування позивачу таких судових витрат (на правничу допомогу).

Outcome: partial