Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-28 00:00:00

Відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнала, проти їх задоволення не заперечувала, просила розглянути справу у підготовчому судовому засіданні без її участі. Відзиву на позов не надала. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області надала суду письмові пояснення, додаткові докази, просила про розгляд справи без її участі. Позивач [PERSON] на задоволенні позову наполягав, просив розглянути справу без його участі. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія свідоцтва про народження дитини - сина [PERSON] , [INFO] ; копія довідки про реєстрацію місця проживання особи - дитини сторін у справі; копія рішення Ренійського районного суду Одеської області від 19.11.2020 р. про розірвання шлюбу між сторонами; копія паспорту позивача; копія акту обстеження умов проживання сім`ї [PERSON] від 20.06.2023р.; копія висновку директора КУ «ЦНСП» Ренійської міської ради до акту оцінки потреб сім`ї позивача від 20.06.2023р.; копія протоколу співрозмови начальника ССД із [PERSON] ; копія довідки від 21.06.2023р. із відомостями про місце роботи позивача. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач просить визначити місце проживання неповнолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] разом із ним, зазначивши, що рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 19.11.2020р. було розірвано шлюб між ним та відповідачкою. У шлюбі в сторін народилося двоє дітей - сини [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу сімейні відносини між сторонами не відновились, подружніх стосунків вони не підтримують, мешкають окремо, сумісного господарства не ведуть. З моменту розпаду сім`ї, за домовленістю між сторонами у справі, старший син (який в даний час досяг повноліття) залишився мешкати із матір`ю, неповнолітній син [PERSON] залишився мешкати разом із ним (із батьком). Таким чином, вже тривалий час позивач разом із сином спільно мешкають та зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка після розпаду сім`ї разом із старшим сином пішла жити окремо ( [ADDRESS] ) , хоча і рахується зареєстрованою за адресою реєстрації позивача. Спільний син сторін - [PERSON] знаходиться на утриманні батька, який працює та має матеріальну можливість утримувати сина. Позивач стверджує, що він повністю опікується інтересами та потребами дитини, піклується про неї, займається її вихованням, слідкує за розвитком та станом здоров`я сина. Відповідачка періодично спілкується із [PERSON] , постійно бути із дитиною не може, оскільки тривалий час перебуває за кордоном, будь-яких перешкод у спілкуванні із сином їй ніхто не чинить. Неповнолітній син сторін навчається у закладі освіти, приймає участь в учбовому процесі, отримує знання, у цьому йому допомагає батько, який приймає участь у житті дитини, коректно реагує на вказівки педагогів та регулярно відвідує батьківські збори. Крім того, позивач звертає увагу суду і на те, що він забезпечений житлом, в ньому створені всі належні умови для розвитку, відпочинку та навчання сина, санітарно-гігієнічні норми у будинку дотримані. У ситуації, що склалася, виходячи з інтересів дитини, позивач вважає за доцільне залишити сина [PERSON] на його утриманні та вихованні та визначити його місце проживання із ним (батьком) без позбавлення відповідачки батьківських прав, у зв`язку із чим звернувся до суду із позовом. Вивчивши матеріали справи, надані суду докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача являються обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Стосовно вимог про визначення місця проживання дитини із батьком, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до положень ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч.ч.1, 2 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до положень ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.ч. 2 - 4 ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до положень ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Європейський суд з прав людини зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07.12.2006). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц. Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. При розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 березня 2021 року в справі N 756/13187/17. З огляду на викладене, судом було встановлено, що після розпаду сім`ї сторін син [PERSON] залишився мешкати із батьком, а старший син - [PERSON] - із матір`ю. Син [PERSON] мешкає із позивачем за адресою будинку, де вони всі разом і мешкали, коли були суцільною родиною. Відповідачка зараз мешкає за іншою адресою, але переважно виїжджає за кордон. Позивач піклується про сина, турбується про його здоров`я, ним створені сприятливі умови для проживання дитини, що включають як матеріально-побутові характеристики так і позитивну психологічно-емоційну складову, дії позивача як батька за даних обставин спрямовані на забезпечення якнайкращих потреб дитини. Порівнюючи фінансовий стан сторін у справі, слід зауважити, що і позивач і відповідачка працюють, отримують зарплатню, але фінансовий стан сторін при розгляді даної справи не є вирішальним питання при визначенні місця проживання дитини і лише розцінюється як критерій забезпечення благополуччя дітей. При прийнятті рішення з питання визначення місця проживання дитини із батьком, суд за основу бере інтереси дитини, критично відноситься до того, що матір дитини непостійно спілкується із нею, втрачаючи родинні зв`язки із своєю дитиною через неможливість знаходження поруч із нею. Суд позитивно відноситься до дій батька дитини в даній ситуації, до того, що він постійно піклується про сина [PERSON] , забезпечує його, створює найкращі умови для його розвитку та навчання, стежить за станом здоров`я, організує його дозвілля та за нагоди проводить із ним час. Факт мешкання дитини разом із батьком підтверджений висновком до акту оцінки потреб сім`ї директора КУ «ЦНСП». Обставини, викладені позивачем у позові, та наведені докази відповідачка повністю визнала, щодо них не заперечувала. Суд звертає увагу, що предметом вирішення спору є визначення доцільності проживання дитини разом із батьком, а не конкретної адреси її місця проживання. Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеному в постанові від 12 лютого 2020 року в справі № 461/3144/17, в якому вказано, що в справах про визначення місця проживання дитини вирішальним є визначення місця проживання з кимось з батьків, а не сама адреса зазначеного місця, оскільки особа має право змінювати постійне місце проживання на свій розсуд. Таким чином, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, з урахуванням встановлених обставин справи, зокрема, ставлення матері та батька до своїх батьківських обов`язків, інтересів дитини, уваги і турботи до неї, розвитку дитини в спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційної стабільності та достатнього матеріального забезпечення, емоційного, психологічного, вікового та медичного чинників, виходячи із першочергового забезпечення найкращих інтересів дитини, суд вважає, що визначення місця проживання неповнолітнього сина [PERSON] з батьком забезпечить якнайкраще його інтереси. При цьому, суд вважає, що визначення місця проживання сина з батьком не впливатиме на взаємовідносини матері із дитиною, оскільки таке визначення місця проживання дитини не позбавляє матір батьківських прав та не звільняє її від виконання своїх батьківських обов`язків. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки згідно позовних вимог позивач просив понесені судові витрати залишити за ним, суд не стягує судовий збір з відповідачки на користь позивача.

Outcome: approved