Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-05 00:00:00

05.06.2023 позивач звернувся у суд з позовом до відповідача, у якому просить визначити місце проживання неповнолітнього сина разом із ним та стягувати з відповідачки в користь позивача аліменти на сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідача, до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог послався на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.05.2005 і від подружнього життя у них народилися двоє дітей: донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Сторони припинили подружні відносини та згідно із рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 29.05.2023 розірвали шлюб. Після розірвання шлюбу діти перебували із відповідачкою за кордоном, але на даний час проживають в Україні та не бажають переїжджати. Старша донька проживає та навчається у м. Львові, а малолітній син проживає та зареєстрований з позивачем та його батьками, за адресою: [ADDRESS] . З того часу син перебуває на повному матеріальному утриманні позивача. Відповідачка вже на протязі декількох місяців жодних коштів на його утримання не надає. Фактично вихованням дитини займається батько, який проживає разом зі сином, забезпечує йому належні умови проживання. Відповідачка перебуває за кордоном, куди малолітній син переїжджати категорично не бажає. 07.06.2023 судом відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 03.07.2023 сторони у судове засідання не з`явилися. Позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує. Відповідачка подала заяву про визнання позову. Представник третьої особи подала заяву про розгляд справи у її відсутності. З огляду на зазначені обставини, суд у відповідності до ст. 247 ЦПК України судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. За результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем (ч. 3 ст. 200 ЦПК України). Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оцінивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.05.2005, від подружнього життя у них двоє дітей: донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . На підставі рішення Сокальського районного суду Львівської області від 29.05.2023 шлюб між сторонами було розірвано. Згідно із копії витягу з реєстру територіальної громади від 02.06.2023, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . 02.06.2023 голова ОСББ «Театральна 1,3,5,7» склала акт, у якому зафіксувала факт проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , разом із [PERSON] . Як видно з характеристики, складеної В.о. директора Дубровою Т.В. та класним керівником Соснівського навчально-виховного комплексу №13, у переважній більшості позивач займається вихованням сина, супроводжує сина на тренування і змагання із футболу, відвідує батьківські збори, свята позакласні і позашкільні заходи. Рішенням виконавчого комітету Червоноградської міської ради № 91 від 27.06.2023 затверджено висновки комісії з питань захисту прав дитини, згідно якого проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] є доцільним. Згідно з ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до ч. 2 ст. 1 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей (1991р), предметом цієї Конвенції є підтримка у найвищих інтересах дітей їхніх прав. Зі змісту ст. 3 Конвенції вбачається, що першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Як вбачається з матеріалів справи, малолітній син проживає з позивачем, останній забезпечує належні умови виховання та проживання дитини. Відповідач позов визнала, таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин суд вважає, що на даний час існують підстави для визначення місця проживання дитини з батьком, і що таке відповідатиме інтересам дитини, сприятиме належним умовам його проживання, гармонійного розвитку та виховання, належному матеріальному забезпеченню. Вирішуючи вимоги про стягнення аліментів, суд дійшов висновку про задоволення таких з наступних підстав. Згідно із ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Положенням ч.1 ст.183 ЦПК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно із ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи вище наведене, виходячи з принципів розумності та справедливості, беручи до уваги інтереси та потреби малолітньої дитини, суд приходить до переконання, що з відповідачки слід стягнути аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини її доходу. Крім цього, враховуючи визнання позову відповідачкою до початку розгляду справи по суті, у відповідності до ч. 1 ст. 142 ЦПК України необхідно повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову згідно з квитанцією № 32307 від 05.06.2023 та в користь держави слід стягнути 536,80 грн. судового збору за вимогу про стягнення аліментів.

Outcome: approved