Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-09 00:00:00

У червні 2021 році [PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" , в якому просить встановити нікчемність Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 11.08.2014р., яка укладена з метою створення сприятливих умов для виконання зобов`язань позичальником по кредитному договору №SAMDNS0000017290801 від 19.11.2007р., що укладена Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] , обґрунтовуючи позов тим, що у березні 2021 року з сайту «Єдиного державного реєстру судових рішень» позивачу стало відомо про наявність рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22.05.2020р. у справі №336/7568/19, яким позовні вимоги АТ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено повністю. З тексту рішення останній дізнався, що заборгованість було стягнуто на підставі Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 11.08.2014р., яка складена з метою створення сприятливих умов для виконання зобов`язань позичальником по кредитному договору №SAMDNS0000017290801 від 19.11.2007р. Про наявність вказаного рішення позивачу стало відомо після ознайомлення представника з матеріалами справи № 336/7568/19 (в тому числі з копією Генеральної угоди) та рішенням від 22.05.2020р. безпосередньо в суді - 29.03.2021р, не погоджуючись з присудженою до стягнення сумою заборгованості перед Відповідачем, до Запорізького апеляційного суду подано апеляційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22.05.2020р. у справі № 336/7568/19.Позивач вважаж за необхідне заявити про встановлення нікчемності Генеральної угоди з огляду норми частин першої, другої статті 207 ЦК України згідно положень яких правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). З текстом Генеральної угоди позивач ознайомився тільки після ознайомлення з матеріалами справи №336/7568/19, при цьому в матеріалах справи відсутні докази того, що позивачем надавалися оригінали Генеральної угоди, кредитного договору №SAMDNS0000017290801 від 19.11.2007р.(відсутня навіть копія цього договору), тобто правочин на підставі якого було стягнуто заборгованість взагалі не вивчався судом. Крім того, позивач взагалі заперечував факт укладення будь-яких кредитних договорів із Відповідачем, тому для вирішення питання про наявність підстав для стягнення з позивача заборгованості останній вважав насамперед необхідно пересвідчитися чи дійсно було укладено Генеральну угоду, чи відсутні підстави вважати її нікчемною. Так, з посиланням на норми закону позивач зазначав, що відповідно до положень ч. 1, ч. 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).За нормами ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Якщо письмова форма не дотримана, то такий кредитний договір є нікчемним. Вимоги до письмової форми правочину встановлені у ст. 207 ЦК України. Так, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (ч.ч. 2-3 ст. 207 ЦК України). Отже, використання факсимільного відтворення підпису на договорі на думку позивача можливе лише за умов: якщо для конкретного випадку це прямо передбачено законом чи іншим актом цивільного законодавства, або існує письмова згода сторін на використання факсиміле, в якій відображені зразки такого факсимільного відтворення підпису. Позивач також посилався на роз`яснення Пленуму ВСУ , зокрема відповідно до п. 4-6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9 нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Як вбачалося на думку позивача з копії Генеральної Угоди, доданої до позовної заяви, 11.08.2014 р. ним нібито підписано текст Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, зі сторони Відповідача використано факсимільне відтворення підпису Голови Правління АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Дубилет A.B., а також відтворено відбиток печатки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» технічними друкованими засобами, однак для застосування такого способу підписання кредитного договору необхідно, щоб позивач висловив свою письмову згоду на використання банком факсимільного відтворення підпису, як того вимагає положення ч. 3 статті 207 ЦК України, проте такої письмової згоди позивач не надавав. Позивач звернув увагу на судову практику зокрема з приводу використання факсимільного відтворення підпису розглядав Верховний Суд (постанова Верховного Суду від 07.11.2018 р. у справі № 752/10447/17- ц, постанова Верховного Суду від 05.08.2020 р. у справі № 677/70/19), Отже, на думку позивача без такої письмової згоди Генеральна угода не може вважатись такою, що містить підписи обох сторін. Відтак, вимоги щодо письмової форми правочину Відповідачем не дотримані, тому Генеральна угода є нікчемною. У судовому засіданні представник позивача вищезазначені вимоги підтримав , додав , що у відповідача відсутні оригінали вищезазначених правочинів, зокрема не надано генеральної угоди, первісного договору та заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, представник відповідача позов заперечив, надавши відзив, який підтримав у судовому засіданні, зазначивши, що 11 серпня 2014 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" і [PERSON] укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості , згідно з якою відповідач отримав кредит у розмірі 8853.93 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Банк належним чином виконав свої зобов`язання та відкрив відповідачеві картковий рахунок, проте відповідач умов Генеральної угоди не виконав, грошові кошти не повернув і має заборгованість, що встановлено судовим рішенням, з моменту підписання генеральної угоди пройшло більше шести років , при підписанні законодавства банком не було порушено, за весь час цей час позивач не звертався до банку з претензіями, що підтверджує мотив уникнути позивачем відповідальності, якщо все таки прийметься висновок про задоволення позову відповідач просив застосувати строк позовної давності, оскільки з позовом позивач звернувся у 2021 році , а спірний правочин укладений після спливу майже 7 років. Суд , послухавши сторін та дослідивши докази, встановив наступні обставини й відповідні їм правовідносини. Постановою\~Запорізького апеляційного\~суду від\~28.07.2021\~року у\~справі №336/7568/19\~позов Акціонерного\~товариства «Комерційний\~банк «Приватбанк»\~до [PERSON] \~про стягнення\~заборгованості,\~задоволено частково,стягнуто\~з [PERSON] \~на користь\~Акціонерного товариства\~«Комерційний банк\~«Приватбанк» заборгованість\~за Генеральною\~угодою про\~реструктуризацію заборгованості\~та приєднання\~до Умов\~та правил\~надання банківських\~послуг №\~б/н\~від 11\~серпня 2014\~року у\~розмірі 12311.38\~грн,\~що складається\~з:\~8853.93\~грн \~заборгованість за\~тілом кредиту;\~3457.45\~грн \~заборгованість за\~відсотками за\~користування кредитом,\~при цьому\~із змісту\~цієї постанови\~вбачається ,\~ що\~між ПАТ\~КБ "ПриватБанк"\~та [PERSON] \~є кредитно-договірні\~відносини, при цьому відсутність самого кредитного договору\~ від\~19\~листопада 2007\~року,\~не впливала\~на це\~,\~оскільки \~генеральна угода\~є самостійним\~зобов`язанням\~між сторонами,\~направленим на\~реструктуризацію фіксованої\~суми заборгованості\~за кредитним\~договором,\~виконання якого\~передбачено статтями\~526,\~1049\~ЦК України, згідно умов Генеральної угоди від 11 серпня 2014 року Банк надав позичальнику [PERSON] строковий кредит на 24 місяці - до 31 серпня 2016 року, із наданого Банком розрахунку вбачалося, що за період з 11 серпня 2014 року по 11 листопада 2019 року нараховано заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 8495.34 грн, однак, колегія суддів зазначила, що до стягнення підлягають відсотки, нараховані за період з 11.08.2014 по 31.08.2016, в розмірі 3457, 45 грн, в межах строку дії Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості. На вимогу суду банком в дійсній справі надано копію генеральної угоди від 11.08.2014 року з факсимільним відтворенням підпису уповноваженого представника Банку та печатки Банку, копію анкети зави від 08.12.2007 року та копію довідки про умови кредитування від 08.12.2007 року, та зазначено відповідачем , що договір від 19.11.2007 року в архівах банку не знайдено. При вирішенні справи суд виходить саме з принципу правової визначеності , при цьому звертає увагу на те , що постанова Верховного Суду від 07.11.2018 р. у справі № 752/10447/17- ц, постанова Верховного Суду від 05.08.2020р. у справі № 677/70/19 прийняті за різних обставинах справи , в дійсному ж випадку , позивач по суті не погодився з кредитною заборгованістю яка вже стягнута судовим рішенням, яке є чинним, також необхідно враховувати, що Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 04 червня 2019 року за результатами розгляду справи №916/3156/17 дійшла наступного висновку: правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними, при цьому якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемний правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом, водночас Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом, за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину, у зв`язку з вищенаведеним суд вважає позов недоведеним, враховуючи, що між сторонами виникли кредитні правовідносини. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed