Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення з відповідача середнього заробітку за період з 01.04.2016р. по 01.07.2021р. у розмірі 377280,00 грн.; середнього заробітку за час вимушеного прогулу з період з 04.04.2017р. по 01.07.2021р. у розмірі 304128,00 грн.; індексацію та компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати; компенсацію за невикористані відпустки за період з 04.04.2017р. по 01.07.2021р. у розмірі 26500,10 грн.; компенсацію за невикористані додаткові відпустки за період з 04.04.2017р. по 01.07.2021р. у розмірі 15458,70 грн., а також зобов`язати відповідача сплатити податок на доходи фізичних осіб 18% та військовий збір за період з 02.03.2015р. по 01.07.2021р. Судові витрати на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн. просить покласти на відповідача. Позовні вимоги мотивовані тим, що у травні 2012 року [PERSON] було прийнято на роботу у вагонне депо Державного підприємства «Регіональна філія «Донецька залізниця» на посаду провідника пасажирського вагону резерву провідників дільниці 1 групи за умовами контракту, на підставі наказу №1055/ос від 15.05.2021р. та контракту з працівником №7659 з 15.05.2012р. по 14.05.2017р. 02.03.2015р. позивача було призвано на військову службу за призивом під час мобілізації на особливий період, згідно з Указом Президента України №15 від 14.01.2015р. «Про часткову мобілізацію». 23.10.2015р. позивач отримав довідку про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України. 23.12.202015р. між позивачем та Міністерством оборони України було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового складу строком на термін дії особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. 04.04.2017р. позивача було звільнено за угодою сторін по п.1 ст.36 КЗпП України, на підставі наказу №19/01 від 04.04.2017р., який було скасовано Донецьким апеляційним судом 27.08.2020р. та зобов`язано поновити позивача на посаді провідника пасажирського вагону АТ «Українська залізниця». 16.06.2021р. позивача було поновлено на роботі на посаді провідника пасажирського вагону резерву провідників від 05.04.2017р. на умовах контракту. 30.06.2021р. між позивачем та Виробничим підрозділом « Ужгородська пасажирська вагонна дільниця» був укладений контракт з працівником №17, строком до 02.07.22р. 30.06.2021р. між позивачем та Міністерством оборони України було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового складу строком на 3 роки. Відповідно до Витягу з наказу військового комісара [INFO] від 30.11.2021р. №78-РС зазначено обов`язок укладання нового контракту з 30.11.2021р. до 30.11.2024р. Станом на момент звернення з позовом до суду позивач продовжує перебувати на військовій службі. Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 20.01.2017р. стягнуто з Вагонного депо Донецьк ДП «Донецька залізниця» на користь позивача середній заробіток з 02.03.2015р. по 31.03.2016р. з урахуванням 3% річних та індексу інфляції в розмірі 27940,00 грн. Розрахунок суми проводився відповідно до п.9 Контракту №7659, в якому зазначено, що за виконання обов`язків, передбачених цим контрактом [PERSON] виплачується 2114,00 грн. на місяць, а також доплата за роботу в нічний час у розмірі 40%. В подальшому було замінено боржника у виконавчого провадженні з виконання вказаного рішення суду на АТ «Укрзалізниця», а 30.07.2022р. боржником було здійснено виплату на підставі рішення суду. 03.07.2021р. адвокат позивача зверталась до відповідача із запитом про надання відомостей про нараховану та невиплачену заробітну плату за період з 02.03.2015р. та по 16.06.2021р. та відомостей про середню заробітну плату [PERSON] , на який 03.09.2021р. було отримано відповідь, що з моменту створення ПАТ «Укрзалізниця» трудові відносини між працівниками структурного підрозділу «Вагонне депо Донецьк» ДП «Донецька залізниця», працівником якого був позивач, та ПАТ «Укрзалізниця» не продовжувалися, тому вони не можуть надати відомості про середню заробітну плату позивача. 15.07.2021р. позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату заробітної плати, однак відповіді на неї не отримав. Таким чином, позивач вважає, що відповідачем порушено його право на отримання компенсацій та гарантій, які передбачені законом, оскільки позивач має право на стягнення з відповідача середньої заробітної плати за час незаконного звільнення, компенсації за невикористані відпустки та додаткові відпустки, компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати та індексацію. Також позивач вважає, що на нього поширюються гарантії, визначені ч.3 ст.119 КЗпП, як на особу, що була прийнята на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні та відзиві на позовну заяву проти позову заперечувала в повному обсязі та просила відмовити в його задоволенні, мотивуючи свої заперечення наступним. В позовній заяві позивач зазначає про наявність підстав, передбачених ч.3 ст.119 КЗпП, для стягнення з відповідача середньої заробітної плати працівнику, призваному на військову службу за період з 01.04.2016р. по 01.07.2021р. у розмірі 377280,00 грн. І в той же час позивач зазначає про наявність підстав для стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 04.04.2017р. по 01.07.2021р. у розмірі 304128,00 грн. Тобто, позивач просить стягнути за один і той же період середній заробіток, але з посиланням на різні підстави для стягнення: за ст..119 КЗпП та ст.235 КЗпП, що призведе до одночасного (подвійного) стягнення з роботодавця за один і той самий період, що не буде спів мірним з правами працюючого працівника та не передбачено чинним законодавством України. Крім того, представник відповідача посилається на те, що строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а оскільки до моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі, працівник та роботодавець не перебувають у трудових відносинах, то середній заробіток за час вимушеного прогулу не витікає з трудового договору як підстава для виплат. Тому просить відмовити в задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду. Також вказував на штучне зволікання позивачем процесуальними строками на звернення до суду, оскільки рішення Донецького апеляційного суду ухвалено 27.08.2020р., а з даним позовом [PERSON] звернувся 03.02.2023р. Щодо позовних вимог про стягнення компенсацій за невикористані відпустки та додаткові відпустки, представник відповідача зазначив, що позивача з 05.04.2017р. поновлено на роботі і станом на момент подачі позову за ним зберігається робоче місце і позивача не звільнено, відсутні передбачені законом підстави для виплати йому компенсації за невикористані відпустки. Щодо позовних вимог про індексацію та компенсацію громадянам втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплат та відрахувань до Пенсійного фонду, ПДФО та військового збору, представник відповідача вказував на пропущення позивачем встановленого законом строку звернення до суду із зазначеними позовними вимогами. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно запису в трудовій книжці [PERSON] , останнього 15.05.2012р. прийнято на роботу провідником пасажирського вагона резерву провідників дільниці 1 групи за умовами контракту, а 04.04.2017р. його звільнено з посади за угодою сторін, на підставі ч.1 ст.36 КЗпП. Постановою Донецького апеляційного суду від 27.08.2020р. визнано наказ №19/01 від 04.04.2017р. ДП «Донецька залізниця» про звільнення за угодою сторін по п.1 ст.36 КЗпП незаконним та скасовано. Поновлено [PERSON] на посаді провідника пасажирського вагону АТ «Українська залізниця». Допущено негайне виконання рішення про поновлення на роботі. Наказом начальника ВП «Ужгородська пасажирська вагонна дільниця» АТ «Українська залізниця» №199 від 16.06.2021р. «Про поновлення на роботі за рішенням суду», скасовано наказ №19/01 від 04.04.2017р. про звільнення [PERSON] з посади провідника пасажирського вагону та поновлено його на роботі провідника пасажирського вагону резерву провідників з 05.04.2017р., на умовах контракту. 30.06.2021р. між [PERSON] та ВП «Ужгородська пасажирська вагонна дільниця» було укладено контракт з працівником і станом на момент розгляду справи, позивач продовжує перебувати в трудових відносинах з відповідачем. Згідно довідки про доходи від 17.02.2016р., дохід [PERSON] за 2014 рік склав 43114,82 грн. Згідно заяви [PERSON] від 14.07.2021р., він звертався до АТ «Укрзалізниця» з вимогою нарахувати та виплатити заробітну плату на підставі ст..119 КЗпП, з урахуванням індексації за період з 02.03.2015р. по 30.06.2021р. Згідно листа АТ «Укрзалізниця» №ПК-5/635 від 30.08.2021р. з додатками, відсутня можливість надати відомості про нараховану та невиплачену заробітну плату та середню заробітну плату [PERSON] , у зв`язку із перебуванням первинної документації в м.Донецьк, яка є тимчасово непідконтрольною. Згідно довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 23.10.2015р. №05/2589, [PERSON] в період з 02.03.2015р. по 05.10.2015р. безпосередньо брав участь в антитерористичній операції. Наказом військового комісара [INFO] (по особовому складу) №78-РС від 30.11.2021р. укладено новий контракт на 3 роки з [PERSON] з 30.11.2021р. до 30.11.2024р. Заочним рішенням Волноваського районного суду від 20.01.2017р. стягнуто з Вагонного депо Донецьк ДП «Донецька залізниця» на користь [PERSON] , на підставі ст..119 КЗпП, середній заробіток за період з 02.03.2015р. по 31.03.2016р., з урахуванням 3% річних та індексу інфляції в розмірі 27940,00 грн. Ухвалою Волноваського районного суду від 16.08.2021р., за заявою стягувача, було замінено боржника вагонне депо Донецьк ДП «Донецька залізниця» на правонаступника АТ «Укрзалізницю» у виконавчому листі про стягнення на користь [PERSON] з Вагонного депо Донецьк ДП «Донецька залізниця» середнього заробітку за період з 02.03.2015р. по 31.03.2016р., з урахуванням 3% річних та індексу інфляції в розмірі 27940,00 грн. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Як встановлено судом та не заперечувалося сторонами, постановою Донецького апеляційного суду від 27.08.2020р. визнано наказ №19/01 від 04.04.2017р. ДП «Донецька залізниця» про звільнення [PERSON] незаконним та скасовано, а також поновлено [PERSON] на посаді провідника пасажирського вагону АТ «Українська залізниця». Допущено негайне виконання рішення про поновлення на роботі. Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Судом встановлено, що під час розгляду справи про поновлення на роботі [PERSON] питання щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу не було вирішено. Отже, з огляду на те, що позивач протягом часу з 04.04.2017р. до моменту його поновлення рішенням суду вимушено не працював з вини роботодавця (правонаступником якого є відповідач), він має право вимагати від відповідача виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Оскільки дані вимоги є вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі, що є, по суті, не отриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці, тому, згідно із частиною другою статті 233\~КЗпП України, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Саме така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022р. по справі № 755/12623/19, в якій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19) (на яку посилається представник відповідача як підставу для відмови в задоволенні частини позовних вимог) задля формування єдиної судової практики щодо застосування частини другої статті 233\~КЗпП України до вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі. Також у згаданій постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок про те, що в розумінні частини другої статті 235 КЗпП України, вимушеним прогулом є період часу з дня звільнення працівника по день ухвалення рішення суду про поновлення його на роботі. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково, а саме за період з 04.04.2017р. по 27.08.2020р., тобто з моменту незаконного звільнення по поновлення позивача на роботі рішенням суду. При цьому суд визнає слушними посилання представника відповідача про незаконність стягнення одночасно за один і той саме період середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку, як особі, яка призвана на військову службу, оскільки вони мають різну правову природу. Статтею 27\~Закону №\~108/95-ВР передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів / годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. З матеріалів справи, а саме з військового квитка позивача та рішення Волноваського районного суду від 20.01.2017р. вбачається, що [PERSON] було призвано на військову службу з 02.03.2015р., яку він проходить по теперішній час. Згідно заяви [PERSON] від 14.07.2021р., він звертався до АТ «Укрзалізниця» з вимогою нарахувати та виплатити заробітну плату на підставі ст..119 КЗпП, з урахуванням індексації за період з 02.03.2015р. по 30.06.2021р. Згідно листа АТ «Укрзалізниця» №ПК-5/635 від 30.08.2021р. з додатками, відсутня можливість надати відомості про нараховану та невиплачену заробітну плату та середню заробітну плату [PERSON] , у зв`язку із перебуванням первинної документації в м. Донецьк, яка є тимчасово непідконтрольною. В матеріалах справи відсутні відомості про останні два місяці роботи [PERSON] , що передували як його звільненню, так і призиву на військову службу. Можливість отримання вказаних відомостей як у суду, так і у сторін по справі відсутня в силу об`єктивних причин (у зв`язку із перебуванням первинної документації в м. Донецьк, яка є тимчасово непідконтрольною). Як вказує представник позивача, нею бралися за основу для розрахунку середнього заробітку останні відомі місяці роботи [PERSON] , протягом яких він повністю відпрацював, якими є червень 2014 року дохід 5783,28 грн. та липень 2014 року. дохід 6316,04 грн. Разом з цим, як вбачається зі змісту рішення Волноваського районного суду Донецької області від 20.01.2017р., яким на підставі ст..119 КЗпП було стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за період з 02.03.2015р. по 31.03.2016р. у сумі 27940,00 грн. (розрахований на підставі п.9 Контракту, згідно якого оклад позивача складає 2114,00 грн. на місяць з доплатою за роботу нічний час у розмірі 40%), отже середньоденний заробіток позивача за вказаний період складав 111,00 грн. (27940, 00 грн. / 252 робочих дні за період). Представник відповідача контррозрахунку позовних вимог не надав, вказані суми фактично не оспорював, заперечуючи проти задоволення позовних вимог з інших підстав. За таких обставин, з метою захисту порушених трудових прав позивача, суд вважає за можливе прийняти в якості доказу для здійснення розрахунку середнього заробітку позивача, встановлену рішенням суду величину, з огляду на ч.4 ст.82 ЦПК України, оскільки визначений позивачем період та сума за 2014 рік, тобто за три роки до звільнення, не відповідають визначеному вище порядку обчислення, а інші обґрунтовані та достовірні відомості, крім встановлених судовим рішенням, щодо середнього заробітку позивача відсутні. Крім того, як зазначив Верховний Суд, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією. Наявні в матеріалах справи Витяги з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-5, свідчать про отримання певного доходу позивачем в період, що передував звільненню, однак як визнавали представники сторін та як вбачається з матеріалів справи, у лютому-березні 2017 року (двох місяців, що передували звільненню), [PERSON] не отримував доходів по місцю роботи у Вагонному депо. Дані доходи отримувалися ним у зв`язку з іншими правовідносинами, зокрема при проходженні військової служби. Отже, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає: 137640,00 грн. (111,00 грн. (середньоденний дохід) х 1240 днів (за період з 04.04.2017р. по 27.08.2020р.) =137640,00 грн. При цьому, з огляду на те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу стягнуто по дату ухвалення судового рішення про поновлення позивача на роботі, не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині посилання представника відповідача на штучне затягування позивачем процесуальними строками, мотивоване тим, що з моменту рішення про поновлення позивача на роботі пройшло майже два з половиною роки. Також з огляду на положення ст..235 КЗпП та встановлені фактичні обставини даної справи, а саме щодо звернення [PERSON] до суду із позовом про поновлення на роботі 27.04.2017р. (до Волноваського районного суду Донецької області) та поновлення його судом на роботі 27.08.2020р., суд не вбачає підстав для обмеження стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу одним роком. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку у розмірі 377280,00 грн. за період з 01.04.2016р. по 01.07.2021р., мотивованих положеннями ст..119 КЗпП та тим, що позивач проходить військову службу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП (в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин), за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Наявними в матеріалах справи доказами, а саме: військовим квитком [PERSON] , контрактами між позивачем та Міністерством оборони України, довідкою про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, а також рішенням Волноваського районного суду від 20.01.2017р. підтверджується факт перебування [PERSON] на військовій службі, отже на нього розповсюджуються гарантії, передбачені ч.3 ст.119 КЗпП. З огляду на наведене, приймаючи до уваги стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 04.04.2017р. по 27.08.2020р. на підставі ст..235 КЗпП, обґрунтованими періодами для нарахування та стягнення середнього заробітку працівника, призваного на військову службу на підставі ст..119 КЗпП є час протягом перебування позивача в трудових відносинах з відповідачем та перебування його на військовій службі, якими є: 01.04.2016р. по 03.04.2017р. (період, що передував звільненню) та 28.08.2020р. по 01.07.2021р. (період після поновлення судовим рішенням позивача на роботі). При цьому для розрахунку суд приймає встановлений рішенням Волноваського районного суду Донецької області середній заробіток позивача, який склав 111,00 грн. (27940, 00 грн. / 252 робочих дні за період), оскільки як вже зазначалося інші обґрунтовані та достовірні відомості з цього приводу відсутні. Таким чином, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, а саме: за період 01.04.2016р. по 03.04.2017р. (368 днів х 111,00 грн. = 40484,00 грн.) та за період та 28.08.2020р. по 01.07.2021р. (308 днів х 111,00 грн. = 34188,00 грн.), а всього за вказані періоди: 74672,00 грн. Також суд зазначає, що оскільки справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком працівника, податковим агентом якого в силу закону виступає роботодавець, суд, задовольняючи вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку особи, яка призвана на військову службу, визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. Податки і збори із суми заробітної плати і середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми заробітної плати і середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів, що не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду в постановах від 18.01.2022р. №607/2699/17, від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19, від 16 листопада 2020 року у справі № 607/3509/17, від 23 грудня 2021 року у справі № 607/1429/17. Щодо позовних вимог про стягнення індексації та компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати, суд зазначає наступне. За правилами статей 12, 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13\~ЦПК України,\~суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання\~доказів у\~цивільних справах\~не є\~обов`язком суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Суд має\~право збирати\~докази,\~що стосуються\~предмета спору,\~з власної\~ініціативи лише\~у випадках,\~коли це\~необхідно для\~захисту малолітніх\~чи неповнолітніх\~осіб або\~осіб,\~які визнані\~судом недієздатними\~чи дієздатність\~яких обмежена,\~а також\~в інших\~випадках,\~передбачених цим\~Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Однак, всупереч наведених норм, позивач звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача про стягнення індексації та компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати не вказує суми, яка, на його думку підлягає стягненню та не наводить жодного розрахунку такої суми. Здійснення ж розрахунку позовних вимог (а не перевірка його правильності) судом буде порушувати принципи змагальності та диспозитивності цивільного процесу та може викликати сумніви в об`єктивності і неупередженості. За таких обставин, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про стягнення індексації та компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати, у зв`язку з їх недоведеністю. Що стосується позовних вимог про стягнення компенсації за невикористані відпустки за період з 04.04.2017р. по 01.07.2021р. у розмірі 26500,10 грн. та компенсації за невикористані додаткові відпустки за період з 04.04.2017р. по 01.07.2021р. у розмірі 15458,70 грн., суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 75\~КЗпП України працівникові надається щорічна основна відпустка тривалістю не менше як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Відповідно до\~ч.1,\~3\~ст..24\~Закону України\~«Про відпустки»,\~у разі\~звільнення працівника\~йому виплачується\~грошова компенсація\~за всі\~не використані\~ним дні\~щорічної відпустки,\~а також\~додаткової відпустки\~працівникам,\~які мають\~дітей або\~повнолітню дитину\~-\~особу з\~інвалідністю з\~дитинства підгрупи\~А I\~групи. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні. Відповідно до частини першої статті 83\~КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Отже, умовами компенсації роботодавцем невикористаної відпустки працівнику можуть бути або при звільненні останнього, або в разі надання працівникові відпустки тривалістю не менше 24 календарних днів з компенсацією решти невикористаної відпустки. Як встановлено в ході судового розгляду та не заперечувалося сторонами, після поновлення позивача за рішенням суду на роботі, він продовжує перебувати в трудових відносинах з відповідачем. З заявами про надання йому відпустки тривалістю не менше 24 календарних днів позивач до відповідача не звертався. Отже, передбачені законом підстави для компенсації невикористаних відпусток позивачеві відсутні. За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про стягнення компенсації за невикористані відпустки за період з 04.04.2017р. по 01.07.2021р. у розмірі 26500,10 грн. та компенсації за невикористані додаткові відпустки за період з 04.04.2017р. по 01.07.2021р. у розмірі 15458,70 грн. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 5\~Закону №\~3674-VI від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати. Згідно ч.ч.1,\~6\~ст.141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються у\~разі часткового\~задоволення позову\~на обидві\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підтвердження факту понесення позивачем витрат на правову допомогу ним надано: договір про надання правової допомоги від 12.01.2023р., укладеного з адвокатом Біцуловою Г.А., розрахунок суми судових витрат та квитанцію про сплату позивачем адвокату Біцуловій Г.А. 10000,00 грн. в якості оплати послуг з надання правової допомоги. З огляду на звільнення позивача від сплати судового збору, приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь державного бюджету пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а також з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial