Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-09 00:00:00

Позивач звернувся до відповідача з позовною заявою, в якій просив стягнути з останнього на свою користь заборгованість з нарахованої, але не виплаченої при звільненні заробітної плати у сумі 12507,01 грн без урахування суми податків й інших обов`язкових платежів, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день винесення судом рішення з 09 лютого 2023 року по день розгляду справи судом без урахування суми податків й інших обов`язкових платежів, а також витрати зі сплати судового збору та на оплату правничої допомоги адвоката у розмірі 7000 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з 01 грудня 2022 року по 07 лютого 2023 року перебував у трудових відносинах з відповідачем та 07 лютого 2023 року позивач звільнився за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України. При звільненні відповідач своєчасно не провів із позивачем повного розрахунку по заробітній платі на суму 12507,01 грн, чим порушив ст.ст. 47, 116 КЗпП України щодо повного розрахунку в день звільнення. 09 лютого 2023 року позивач звернувся із письмовою вимогою про розрахунок до відповідача, але належних йому виплат так і не отримав. Також відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день винесення судом рішення з 09 лютого 2023 року по день розгляду справи судом. На момент подачі позовної заяви сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 64805,50 грн із розрахунку 2090,50 грн х 31 робочий день. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. У відзиві на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 11 травня 2023 року, представник відповідача [PERSON] зазначає, що ані при звільненні, ані під час отримання трудової книжки позивачем будь-яких вимог до відповідача з приводу розрахунку не заявлялось, тобто позивач фактично погодився з проведеним остаточним розрахунком заборгованості із заробітної плати на розсуд відповідача. Вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставними. Період затримки розрахунку виплат, належних працівникові при звільненні, слід вважати з наступного дня після отримання відповідачем заяви, тобто з 10 лютого 2023 року, а не з 09 лютого 2023 року, як це вказує позивач. Вказує, що позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не підлягають задоволенню, оскільки затримка розрахунку виникла не з вини відповідача, а внаслідок форс-мажорних обставин. Також вказує, що покладення на відповідача обов`язку виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні стане додатковою жорстокою санкцією у фінансовій сфері відповідача, тим самим перетвориться на непосильний тягар, а тому просить зменшити розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні до розумної пропорційності. Вважає, що стягнення судових витрат не повинно покладатися на відповідача, оскільки вимоги позивача є необґрунтованими. Враховуючи викладене, у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі. Крім того, відповідач вважає заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу адвоката завищеним, оскільки не відповідає критеріям обґрунтованості та розумної необхідності. Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. Позивач з 01 грудня 2022 року перебував у трудових відносинах з відповідачем та 07 лютого 2023 року позивача було звільнено згідно ч.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.10-12). Згідно довідки ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ВУГІЛЬНА КОМПАНІЯ «КРАСНОЛИМАНСЬКА» від 28 лютого 2023 року №01/11-59/26, ДП «ВК «КРАСНОЛИМАНСЬКА» має перед позивачем заборгованість з виплати заробітної плати, яка складає: лютий 2023 року 12507,01 грн (у т.ч. 3021,44 заробітна плата, 9485,57 компенсація за невикористану відпустку). Суми вказані після утримання обов`язкових податків та зборів, 25% аліментів (а.с.14). Відповідно до довідки ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ВУГІЛЬНА КОМПАНІЯ «КРАСНОЛИМАНСЬКА» від 28 лютого 2023 року №01/11-59/11, середньоденний заробіток позивача склав 2090,50 грн (а.с.15). 09 лютого 2023 року позивач звернувся до відповідача із заявою від 07 лютого 2023 року, у якій просив виплатити належну йому заробітну плату у зв`язку із звільненням і додати йому розрахунковий лист (а.с.13). Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, яка згідно ст.115 вказаного Кодексу виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені\~статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно\~статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом враховуються роз`яснення викладені в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за яким задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Отже, судом встановлено, що заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачем складає 12507,01 грн (а.с.14). Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України,\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням предмету та підстави позову, суд дійшов висновку, що ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права позивача, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням, буде стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 12507,01 грн. Зазначену суму заробітної плати позивачу станом на час розгляду справи судом не виплачено, доказів протилежного відповідачем суду не надано. Разом з цим, судом враховується, що такий розмір заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, визначений вже з урахуванням утримання податку й інших обов`язкових платежів. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом враховується наступне. Згідно\~статті 117 КЗпП України\~у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.\~При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, передбачено, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до довідки відповідача, становить 2090,50 грн. В позовній заяві позивач вказує, що середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні слід стягнути з 09 лютого 2023 року по день розгляду справи судом, але судом встановлено, що відповідач ДП\~«ВК\~«КРАСНОЛИМАНСЬКА» 09 лютого 2023 року тільки отримав вимогу від позивача про виплату сум, які належні йому при звільненні (а.с.13). Враховуючи наведене суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з 10 лютого 2023 року (наступний день після отримання вимоги про розрахунок відповідачем) і по день ухвалення рішення - 10 липня 2023 року, але не більш як за шість місяців, оскільки відповідач так і не провів з позивачем остаточний розрахунок. Кількість робочих днів за період з 10 лютого 2023 року по 10 липня 2023 року складає 107 днів (лютий 2023 року\~- 13 днів, березень 2023 року\~- 23 дні, квітень 2023 року\~- 20 днів, травень 2023 року 23 дні, червень 2023 року 22 дні, липень 2023 року - 6). Таким чином,\~розмір середнього\~заробітку за\~час затримки\~розрахунку при\~звільненні,\~а саме\~за період\~з 10\~лютого 2023\~року по\~10\~липня 2023\~року складає:\~107 днів х 2090,50 грн = 223\~683,50 грн.\~ Викладені у відзиві на позовну заяву твердження представника відповідача про те, що ані при звільненні, ані під час отримання трудової книжки позивачем будь-яких вимог до відповідача з приводу розрахунку не заявлялось, а сам факт існування затримки розрахунку при звільненні позивачем не доведений судом до уваги не приймаються, оскільки такі доводи є безпідставними та не звільняють відповідача як роботодавця від передбаченого законом обов`язку у день звільнення провести з позивачем як працівником остаточний розрахунок. Відповідачем не доведено, що остаточний розрахунок при звільненні позивача був проведений не з його вини. Суд виходить з того, що відповідач 09 лютого 2023 року достовірно знав про вимогу позивача щодо його розрахунку при звільненні, проте отримавши заяву позивача, відповідач не вжив заходів щодо проведення остаточного розрахунку з позивачем. Також частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Відповідачем не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що підприємство письмово повідомляло позивача про нараховані суми, належні йому при звільненні. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Отже, обов`язок із виплати заборгованості із заробітної плати покладається на роботодавця. Також суд звертає увагу на те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, накладення органами Державної виконавчої служби арештів не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої\~ст. 117 КЗпП України\~(подібні правові висновки Верховний Суд викладав, зокрема, у постановах: від 25 травня 2016 року у справі №6-948цс16, від 03 січня 2018 року у справі №331/2814/16-ц). Сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не може позбавляти працівників права на виплати, що передбачені при їх звільненні. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена\~ст. 117 КЗпП України\~відповідальність. Відшкодування, передбачене\~статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. У постанові від 26 червня 2019 року у справі N 761/9584/15-ц Великої Палати Верховного Суду, зазначено, що, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. При цьому, Велика Палата Верховного Суду сформулювала перелік обставин, які повинен ураховувати суд, вирішуючи питання про зменшення розміру відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до\~ст. 117 ЦПК України. Такими обставинами є: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Аналогічний правовий висновок викладено також у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі N 761/16407/15-ц, від 15 квітня 2020 року у справі N 331/1863/18, від 18 листопада 2020 року у справі N 335/4416/18-ц. Таким чином, враховуючи розмір простроченої заборгованості, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, який до того ж перепав на час введення в Україні воєнного стану, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, суд вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до\~ст. 117 ЦПК України, до 15000 грн. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Розподіляючи судові витрати судом враховується наступне. Згідно зі\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої\~статті 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Позивачем під час подання позову до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн (а.с.7). Крім того, позивачем понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн (а.с.16-22). Представник відповідача у своєму відзиві на позовну заяву зазначав, що заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу адвоката є завищеним, оскільки не відповідає критеріям обґрунтованості та розумної необхідності. Частиною восьмою\~статті 141 ЦПК України\~визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивачем до позовної заяви додані докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, а саме: належним чином посвідчені копію договору про надання правничої допомоги в цивільному провадженні від 14 лютого 2023 року, копію додатку №1 до договору про надання правничої допомоги (у цивільному провадженні) від 14 лютого 2023 року, копію попереднього розрахунку послуг з надання правничої допомоги від 14 лютого 2023 року, копію акта виконаних робіт від 23 березня 2023 року та копію довідки від 23 березня 2023 року про оплату позивачем послуг адвоката на суму 7000 грн. Оцінивши надані позивачем докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та врахувавши зміст та обсяг наданих робіт, а також фактичний об`єм виконаної роботи, суд вважає заявлений позивачем до відшкодування розмір правової допомоги у розмірі 7000 грн обґрунтованим та таким, що відповідає критеріям реальності адвокатських витрат, а також критеріям розумності та справедливості. Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача на відшкодування понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 7000 грн. Доводи представника відповідача у відзиві на позовну заяву про те, що заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу адвоката є завищеним, оскільки не відповідає критеріям обґрунтованості та розумної необхідності, є безпідставними, оскільки нічим не підтвердженні та зводяться до суб`єктивних суджень представника відповідача. Отже,\~сторона відповідача\~не довела\~неспівмірності витрат на правничу допомогу, що є її процесуальним обов`язком. Таким чином, враховуючи, що позовні вимоги були задоволені частково, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 248,50 грн (1073,60*15000/64805,50) та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн, що разом складає 7248,50 грн. За розгляд позовної вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 12507,01 грн з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 грн (1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

Outcome: partial