Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-16 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернулась до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , та просила визнати за нею в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 5/6 частин автомобіля «RENAULT Kangoo», легковий, 2008 року випуску, VIN [NUMBER] , жовтого кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER] , визнати за малолітнім [PERSON] в порядку спадкування право власності на 1/6 частину автомобіля «RENAULT Kangoo», легковий, 2008 року випуску, VIN [NUMBER] , жовтого кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER] та зобов`язати [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкод в користуванні автомобілем «RENAULT Kangoo», легковий, 2008 року випуску, VIN [NUMBER] , жовтого кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER] . В обґрунтування позову зазначила, що рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10 серпня 2020 року було розірвано шлюб укладений між позивачем [PERSON] та [PERSON] . У вказаному шлюбі народився син - [PERSON] , [INFO] , який проживає зі позивачем та перебуває на її утриманні. Також у шлюбі було набуто майно, що становить спільну сумісну власність подружжя, а саме - телевізор Samsung VE37D5000PWXX4, серійний номер 832L3HDC1009897, два комоди Д-578, вартістю 1800 гривень кожен, ліжко «Любава» вартістю 3750 гривень, дві шафи «Лінда» вартістю 3200 гривень кожна, диван «Фламінго» вартістю 4000 гривень, кухня «Софія» вартістю 16400 гривень, стіл трансформер вартістю 1800 гривень, таборики вартістю 500 гривень. Крім цього, в шлюбі набуто автомобіль «RENAULT Kangoo», легковий, 2008 року випуску, VIN [NUMBER] , жовтого кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER] вартістю на дату набуття 164043 гривні. [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до відомостей розрахунку заборгованості по аліментах [PERSON] перед позивачем, станом на квітень 2021 року (у виконаному провадженні ВП №62342936 здійсненого Стрийським міськрайонним відділом ДВС Західного МРУЮ відповідно до листа №01-20-10/14350 від 24.05.2021 року) заборгованість по аліментах становить 17550,69 грн. Згідно приписів Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ст.70 СК України). Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Таким чином їй належить частка розміром 1/2 частина вказаного вище майна на праві спільної сумісної власності. Оскільки, [PERSON] помер [INFO] , після його смерті відкрилась спадщина на спадкове майно. За приписами ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Особами, які є спадкоємцями це відповідачі (батьки) та малолітній [PERSON] (син). Таким чином малолітньому [PERSON] належить 1/6 частина спірного автомобіля, а також іншого спірного майна (в порядку спадкування). На даний час відповідачі чинять позивачу перешкоди у вільному користуванні відповідним майном. Враховуючи викладене, вважає наявними всі передбачені законодавством підстави для відступу судом від принципу рівності часток подружжя у спільному майні (оскільки покійний [PERSON] не приймав участі в утриманні дитини, підтвердженням чого є наявність заборгованості по аліментах на утримання сина). Представник позивача [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити. Відповідач [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги заперечив та пояснив, що спірний автомобіль було придбано, в час коли його син та позивач вже не проживали разом. Кошти на даний автомобіль надали відповідачі. Тому вважає, що позивач не має права на частку в даному автомобілі, оскільки такий не був придбаний за спільні кошти подружжя. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явилась та не повідомила суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце судового розгляду була повідомлена належними чином. Крім надання пояснень в судовому засіданні, відповідачі [PERSON] , та [PERSON] , подали до суду відзив, в якому зазначили, що 04 травня 2012 року між їхнім сином [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. У вказаному шлюбі народився наш внук - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10 серпня 2020 року у справі №456/1881/20 шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] розірвано [PERSON] помер [INFO] . В цей день відкрилася спадщина спадкодавця [PERSON] . У позовній заяві позивачка зазначає, що у шлюбі було набуто майно, що становить спільну сумісну власність подружжя, а саме телевізор, два комоди, ліжко, дві шафи, диван, кухня, стіл трансформер, таборики, а також автомобіль. Позивач вважає, що їй належить 1/2 частка майна, набутого подружжям за час шлюбу, на праві спільної сумісної власності. Однак просить суд визнати за нею право власності тільки на 5/6 частин автомобіля. Відповідачі вважають, що звертаючись до суду з вказаною вимогою позивачка діє недобросовісно, оскільки звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу [PERSON] (Позивач) у позовній заяві зазначала про те, що спору про поділ майна між подружжям не має, зазначала про те, що більше року вони разом не проживають та не ведуть спільне господарство, що 10 серпня 2020 року у справі № 456/1881/20 ухвалено рішення суду яким шлюб розірвано та ц цьому рішенні зазначено про встановлення судом факту припинення ведення спільного господарства та відсутність спору про поділ майна. Як вбачається з відповіді ТЦС МВС № 4645 транспортний засіб марки RENAULT Kangoo, легковий, 2008 року випуску, VIN [NUMBER] , жовтого кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER] , перереєстрований на [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу 4645/2020/2100458 від 16.07.2020. Таким чином, спірний автомобіль було придбано [PERSON] , після припинення спільного проживання та спільного ведення господарства. Таке майно поділу не підлягає, є особистою власністю померлого [PERSON] . Позивачка визнає, про що зазначає в позовній заяві, що спадкоємцями майна померлого [PERSON] є Відповідачі (батьки) та малолітній [PERSON] (син), заявила вимогу про визнання права власності в порядку спадкування. Однак зазначають, що визнання права власності на спадкове манно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Оформлення спадщини через визнання права власності судом допускається тільки за умови, якщо це право не можна захистити в нотаріальному порядку. Позивачка не надала доказів про те, що вона будучи законним представником свого сина [PERSON] зверталася до нотаріуса з заявою про вступ у спадкові відносини, про видачу свідоцтва про право на спадщину, про що їй було відмовлено. До позовної заяви не долучено постанови нотаріуса про відмову у вчинені нотаріальних дій, а відтак позовна вимога про визнання права власності на 1/6 автомобіля не підлягає до задоволення. Крім того, позивачкою не додано жодного доказу про те, що після смерті сина заведена спадкова справа і відповідачі є спадкоємцями, так як вступили у спадкові відносини, прийняли спадщину, а тому просили в задоволенні позовних вимог відмовити. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] , що діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності та зобов?язання не чинити перешкоди слід відмовити, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 04 травня 2012 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Стрию Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області, було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . 10 серпня 2020 року рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Згідно свідоцтва про народження від 07.05.2014., [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є: [PERSON] та [PERSON] . Згідно свідоцтва про смерть від 27.04.2021, виданого Стрийським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), [INFO] [PERSON] помер. Згідно даних з облікової картки № [NUMBER] від 16.07.2020 виданої ТЦС МВС №4645 транспортний засіб марки RENAULT Kangoo, легковий, 2008 року випуску, VIN [NUMBER] , жовтого кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER] , перереєстрований на [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу 4645/2020/2100458 від 16.07.2020. Згідно розрахунку заборгованості по аліментах від 24.05.2021, вбачається, що з приводу виконання судового наказу №456/1882/20, виданого 09.06.2020 Стрийським міськрайонним судом Львівської області про стягнення з [PERSON] , на користь [PERSON] , аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , є заборгованість, яка станом на квітень 2021 року становить 17660,59 грн. З долучених до матеріалів справи товарних чеків від 01.12.2014, 05.12.2014 та накладних від 01.12.2014 та 05.12.2014, вбачається, що було придбано телевізор Samsung VE37D5000PWXX4, серійний номер 832L3HDC1009897, два комоди Д-578, вартістю 1800 гривень кожен, ліжко «Любава» вартістю 3750 гривень, дві шафи «Лінда» вартістю 3200 гривень кожна, диван «Фламінго» вартістю 4000 гривень, кухня «Софія» вартістю 16400 гривень, стіл трансформер вартістю 1800 гривень, таборики вартістю 500 гривень. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 12,\~81,\~82\~ЦПК України\~стверджується,\~що кожна\~сторона зобов`язана\~довести ті\~обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог і\~заперечень.\~Обставини,\~визнанні сторонами,\~не підлягають\~доказуванню. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України). Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України). Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Як встановлено з матеріалів справи, сторони з 04 травня 2012 року по 10 серпня 2020 року перебували у шлюбі, що не заперечується сторонами та підтверджується рішенням суду Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10 серпня 2020 року. При прийняті зазначеного рішення, судом встановлено, що сторони більше одного року спільно не проживали, не вели спільного господарства, шлюбні відносини не підтримували. З долучених до справи документів вбачається, що згідно даних з облікової картки № [NUMBER] від 16.07.2020 виданої ТЦС МВС №4645 транспортний засіб марки RENAULT Kangoo, легковий, 2008 року випуску, VIN [NUMBER] , жовтого кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER] , перереєстрований на [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу 4645/2020/2100458 від 16.07.2020. Із зазначеного, суд приходить до висновку, що спірний автомобіль було придбано [PERSON] , після припинення спільного проживання та спільного ведення господарства із [PERSON] , та вважає, що майно, а саме транспортний засіб, який був ним куплений 16.07.2020 на підставі договору купівлі продажу, є його особистою власністю, а відтак в задоволенні позовної вимоги про визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на 5/6 частин автомобіля «RENAULT Kangoo», легковий, 2008 року випуску, VIN [NUMBER] , жовтого кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER] слід відмовити. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша\~статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Спадкування в Україні регулюється основним регулятором приватних відносин, яким є\~ЦК України. Відповідно до частини першої\~статті 1217 ЦК України\~спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У\~статті 1223 ЦК України\~передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Згідно з частиною першою, другою\~статті 1269 ЦК України\~спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша\~статті 1270 ЦК). Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого\~статтею 1270 ЦК\~не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (частина перша\~статті 1296 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (частина перша\~статті 1297 ЦК України). За приписами ч.1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, для прийняття у спадщину нерухомого майна, що належало спадкодавцю, який помер, спадкоємцю необхідно подати відповідну заяву за місцем знаходження нерухомого майна. Відповідно до частини першої\~статті 1297 ЦК України\~спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог\~статті 68 Закону України «Про нотаріат»\~при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Аналіз норм чинного законодавства України дозволяє дійти висновку, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина [PERSON] , зверталась до нотаріуса із заявою про прийняття у спадщину спірного нерухомого майна у передбачений законом України строк, а також відсутня відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Оскільки докази прийняття спадщини відсутні, спадкоємець вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається яка на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5, 6 ст.81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність у відмові в задоволенні позову повністю. Судові витрати залишити за сторонами.

Outcome: dismissed