Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-29 00:00:00

26.08.2022 року з Шевченківського районного суду м. Запоріжжя до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів. У позовній заяві представник позивача посилався на те, що 24.02.2011 року між позивачем та відповідачем було зареєструвало шлюб, про що відділом РАЦС Гуляйпільської РУЮ в Запорізькій області зроблено відповідний актовий запис № 13 та видане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 05 липня 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Сторони мають спільних малолітніх дітей - доньку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . З березня 2017 року сторони почали проживати окремо. Починаючи з жовтня 2021 року діти постійно проживали та повністю утримувались батьком. 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан. До 25 березня 2022 року діти проживали разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Надалі, у зв`язку з тим, що місто Гуляйполе опинилось на межі фронтової зони та зони ведення активних бойових дій, [PERSON] з дітьми переїхали до оселі батька позивача - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира перебуває у власності батька позивача. Батько [PERSON] надзвичайно радий, що тепер його онуки та його син відповідно проживають разом із ним. Позивача та його дітей було взято на облік як внутрішньо переміщених осіб із фактичним місцем проживанням за вищевказаною адресою, про що було видано відповідні довідки від 25.03.2022 року. Наразі для дітей влаштовані в квартирі всі умови для гармонійного інтелектуального розвитку, відпочинку, а також для того, щоб діти почували себе у злагоді та любові. Діти знаходяться на повному утриманні позивача та вихованні, [PERSON] та діти із відповідачем не спілкуються, жодного разу протягом останніх років відповідач не виявила бажання побачити дітей. Відповідач декілька разів протягом останнього часу змінювала номери телефону. Більш того, відповідач народила дітей в іншому шлюбі, та з того часу перестала цікавитись життям дітей від шлюбу з позивачем. За наявною в позивача інформацією, відповідачка офіційно та фактично не працює, живе за рахунок соціальних виплат. Обґрунтовуючи суму аліментів, які необхідно стягнути з відповідача на утримання дітей, позивач виходить з того, що оскільки відповідач офіційно не працює, постійного доходу не має, то для задоволення всіх потреб дітей: калорійного харчування та забезпеченням одягу відповідно до їх віку, з урахуванням принципу співмірності, достатніх потреб дітей, дійсної участі батька у їх утриманні, а також покладення обов`язку утримання дитини на обох батьків, слід визначити розмір аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 1200 (одна тисяча двісті) гривень щомісячно на кожну дитину, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із дня подачі позову до суду і до досягнення дітьми повноліття. На думку позивача, зазначена сума буде мінімальним вкладом відповідача у догляді за дітьми, та не створюватиме для неї значного фінансового тиску. Ухвалою суду від 05.10.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого засідання. Ухвалою суду\~від 09.02.2023\~року закрито\~підготовче провадження\~та призначено справу до судового розгляду по суті. У сьогоднішньому судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі та не заперечувала проти їх задоволення. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надали суду заяву про розгляд справи без їх участі. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх письмовими доказами, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який було зареєстровано 24.02.2011 року Гуляйпільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області за актовим записом №13, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а.с.10). У сторін є спільні малолітні діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] відповідно (а.с.8-9). Діти проживають разом із батьком за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідками від 25.03.2022 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №2302-5000488763, №2302-5000488336, №2302-5000488573, та актом від 21.06.2022 року, складеним головою ОСББ «Весна-3» Анікановою Т.В. (а.с.13-15, 17). Відповідно до характеристик голови ОСББ «Весна-3» Аніканової Т.В. від 09.08.2022 року, [PERSON] разом із дітьми [PERSON] та [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] з 25 березня 2022 року, переселенці з м. Гуляйполе. Батько та діти завжди охайні, привітливі, доброзичливі. Діти ведуть себе гідно серед інших дітей. Всі вони з повагою відносяться до мешканців будинку. Батько дбає про духовне виховання дітей, відвідують парки, музеї, міську алею Слави. За час проживання за даною адресою [PERSON] негативної поведінки не проявив, шкідливих звичок не спостерігалося (а.с.61). Відповідно до висновку Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 08.02.2023 року за вих. №22.04/01-34-107 про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , та стягнення аліментів, визнано доцільним визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] (а.с.107-108). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Згідно статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно частини восьмої статті 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтями 141, 150, 153, 155 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Частиною першою статті 160 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом. Суд виходить з того, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дітей для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дітей. Діти, які не досягли 14 років, повинні проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з батьків. Питання про визначення місця проживання дітей має вирішуватись, насамперед, з урахуванням прав та законних інтересів дітей. Відповідно до пункту 1 статті 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18). У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення пункту 1 статті 3, статті 9 Конвенції, частин другої, третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», статті 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Отже, при вирішенні питань про місце проживання дітей у випадку, коли їх батьки проживають окремо, необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, обумовлених необхідністю забезпечити дітям повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Відповідно до положень частин четвертої-шостої статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Враховуючи те, що умови проживання позивача є належними для проживання дітей, та те, що судом не встановлено, що позивач зловживає спиртними напоями чи наркотичними засобами, чи веде аморальний спосіб життя, то суд, вважає, що позовні вимоги про визначення місця проживання малолітніх дітей разом зі [PERSON] підлягають задоволенню. Крім того, суд зауважує, що мати дітей, у разі визначення місця проживання їх разом із батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з ними, турботі відносно дітей та участі у їх вихованні, і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дітей щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Вирішуючи питання про стягнення із відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей, суд виходить з такого. Відповідно до ст.180 СК України, батьки повинні утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Обов`язок утримувати дитину шляхом виплати аліментів покладено на батьків, які окремо проживають від дитини, відповідно до ст.180, ст.181 СК України. Згідно ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. За правилами ст.182\~СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1\~ст.183 СК\~України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно із ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. Позивач просить суд визначити аліменти на утримання дітей у розмірі по 1200,00 грн. щомісячно на кожну дитину, але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, тобто в мінімальному розмірі, встановленому ст.ст.182,\~183 СК України. Відтак, за наявними у справі матеріалами, позовні вимоги в частині стягнення аліментів зі [PERSON] на утримання малолітніх дітей підлягають задоволенню. При ухваленні рішення про стягнення аліментів суд також враховує, що позивач та відповідач в даному випадку не позбавлені права в разі зміни матеріального чи сімейного стану звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів в порядку\~ст.192 СК України. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно задоволеним позовним вимогам про стягнення аліментів, а також судові витрати у вигляді судового збору за позовні вимоги щодо визначення місця проживання дітей підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved