Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-27 00:00:00

представник позивачки 01.03.2023 року звернувся до суду з позовом про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису №974, виданого 22.05.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. про стягнення з неї на користь відповідача заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 26.03.2018 року між позивачкою та відповідачем було укладено кредитний договір та 22.05.2020 року приватним нотаріусом Остапенком Є.М. вчинено виконавчий напис, за яким на користь АТ «Ідея Банк» стягнуто 26\~105,50 грн. Вважає, що виконавчий напис слід визнати таким, що не підлягає виконанню, оскільки такий вчинений з порушенням вимог чинного законодавства України, яке діяло на момент його вчинення, розмір заборгованості, визначений відповідачем у заяві про вчинення виконавчого напису не є безспірний, позивачку не було повідомлено про звернення із заявою про вчинення виконавчого напису. 14.06.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником АТ «Ідея Банк» Гавриленко Я.Я., у якому вона просила у задоволенні позовної заяви [PERSON] відмовити у повному обсязі. Зазначила, що 26.03.2018 року між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №Р25.00207.003796283. Оскільки [PERSON] як позичальниця, згідно умов кредитного договору власних зобов`язань не виконувала, станом на 07.04.2020 року у неї утворилася заборгованість за таким договором у розмірі 24\~205,50 грн. АТ «Ідея Банк» звернулося до приватного нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису та стягнення із [PERSON] 24\~205,50 грн. боргу за кредитним договором та 1\~900 грн. витрат на його вчинення, разом - 26\~105,50 грн. Представник відповідача наголосила, що АТ «Ідея Банк» 14.04.2020 року надіслало позивачці вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань, за допомогою якої [PERSON] була повідомлена про те, що в неї наявна заборгованість згідно кредитного договору, вказано розмір боргу, а також з чого він складається, попереджено про можливість стягнення боргу шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса. Додатком до вказаної вимоги було долучено також довідку-розрахунок заборгованості [PERSON] за кредитним договором, що містила інформацію про загальний розмір боргу та кожну його складову. Після надсилання вимоги за адресою реєстрації/проживання позивачки, остання не висловила заперечень щодо її змісту а відтак, представник відповідача вважає, що позивачка погодилась з вимогами АТ «Ідея Банк». Крім цього, представник відповідача зазначила, що спірний виконавчий напис вчинено до втрати чинності постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року №662, а тому, на її думку, вчинений 22.05.2020 року приватним нотаріусом виконавчий напис є законним. Також вважає, що безспірність заборгованості, що була стягнута з позивачки згідно спірного виконавчого напису, не залежить від того, погоджується позивачка з її розміром та визнає його, чи ні, оскільки вирішальним у цьому випадку є саме документи, що подавалися нотаріусу для його вчинення, а не суб`єктивне ставлення до боргу. Ухвалою судді від 10.04.2023 року позовну заяву було залишено без руху та в подальшому недоліки усунено. Ухвалою судді Залізничного районного суду м.Львова від 26.04.2023 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Приватний нотаріус Остапенко Є.М. не скористався правом на подання письмових пояснень. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно копії кредитного договору №Р25/00207/003796283, такий укладений 26.03.2018 року між ПАТ «Ідея Банк» (Банк) та [PERSON] (Позичальник). Предметом договору є кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 21\~634 грн., який Банк надає Позичальнику. Банк надає кредит у день підписання даного договору строком на 36 місяців (а.с.42,43). На підтвердження своїх доводів представник відповідача додала до відзиву також детальний розрахунок заборгованості [PERSON] (а.с.40,41). Виходячи із\~копії виконавчого\~напису №974,\~приватним нотаріусом\~Київського міського\~нотаріального округу\~Остапенком Є.М.\~22.05.2020\~року на\~підставі статті\~87\~Закону України\~«Про нотаріат»\~та п.2\~Переліку документів,\~за якими\~стягнення заборгованості\~проводиться у\~безспірному порядку\~на підставі\~виконавчих написів\~нотаріусів,\~затвердженого постановою\~КМУ від\~29.06.1999\~року №1172,\~звернуто стягнення\~з [PERSON] ,\~на користь\~Акціонерного товариства\~«Ідея Банк» невиплачені в строк грошові кошти на підставі кредитного договору №Р25/00207/003796283 від 26.03.2018 року, укладеного між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] , строк платежу за яким настав 02.07.2019 року. Стягнення заборгованості проводиться за період з 02.08.2019 року по 07.04.2020 року включно у розмірі: 11\~141,62 грн. строковий основний борг, 6\~159,30 грн прострочений основний борг, 1\~441,92 грн. прострочені проценти, 23,43 грн. строкові проценти, 285,57 грн. строкова плата за обслуговування кредиту, 4\~045, 55 грн. прострочена плата за обслуговування кредиту, 1\~108, 11 грн. пеня, 1\~900 грн. плата за вчинення виконавчого напису. Загальна сума, яка підлягає стягненню з боржника на користь стягувача, відповідно до цього виконавчого напису, становить 26\~105,50 грн. (а.с.19). Правовідносини щодо видачі виконавчого напису нотаріуса регулюються Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5 та зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595. Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат», нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та в Порядку вчинення нотаріальних дій. Стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15,16,18 ЦК України, статей 50,87,88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису. Характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 12-278гс18) зроблено висновок, що «вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей\~87,\~88 Закону України «Про нотаріат»\~у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Інформація про наявність у суді іншого позову стягувача до боржника чи боржника до стягувача сама по собі не є доказом недотримання умови щодо безспірності заборгованості. Якщо порушення Порядку вчинення нотаріальних дій, допущені нотаріусом при вчиненні виконавчого напису, не свідчать про недотримання умов вчинення виконавчого напису, передбачених\~статтею 88 Закону України «Про нотаріат», та не призвели до порушення гарантованих законом прав боржника або стягувача, вони не можуть слугувати підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню». Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 05.07.2017 року у справі № 754/9711/14-ц провадження № 6-887цс17. Повертаючись до матеріалів справи, суд вважає, що виходячи із незгоди [PERSON] із стягненням з неї заборгованості, сума заборгованості, встановлена виконавчим написом, не є безспірною. Суд також звертає увагу, що сторони узгодили в Договорі, що всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у зв`язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду судом за правилами підсудності, встановленими процесуальним законом (пункт 5.4 Договору). Крім цього, суд зазначає наступне. З тексту оспорюваного виконавчого напису № 974 від 22.05.2020 року судом встановлено, що приватний нотаріус при вчиненні нотаріальної дії керувався ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29.06.1999 року за № 1172. Відповідно п. 2 Переліку (із змінами внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів»), для одержання виконавчого напису по кредитним договорам, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями подається: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року (справа № 826/20084/14) визнано незаконною та не чинною з моменту прийняття Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту, відповідно до якого для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Постанова набрала законної сили з моменту її проголошення. Підставою для скасування вказаного нормативного акту слугувало те, що саме по собі включення тих чи інших документів, які встановлюють заборгованість, до Переліку, не засвідчує безспірності заборгованості чи іншої відповідальності боржника перед стягувачем, а їх безспірний характер повинен бути затверджений відповідними документами відповідно до умов вчинення виконавчих написів, закріплених у статті 88 Закону України «Про нотаріат». Встановлення оскаржуваною постановою виключного переліку документів, необхідних для отримання виконавчого напису, звужує передбачені статтею 88 Закону України «Про нотаріат» умови вчинення виконавчих написів і не відповідає положенням статті 87 цього Закону. При прийнятті постанови 22.02.2017 року колегією суддів застосовано вимоги положення п. 10.2 постанови Пленуму ВАС України від 20.05.2013 р. № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі», згідно якого визнання акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. У зв`язку з цим, суд, з метою недопущення порушень прав та законних інтересів осіб, що є позичальниками, вважав за необхідне визнати нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття. Ухвалою від 06.03.2017 у справі № 826/20084/14 Вищий адміністративний суд України відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року та до закінчення касаційного розгляду зупинив її виконання. Судом враховано, що касаційний розгляд справи було закінчено винесенням ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року, яка згідно інформації ЄДРСР України була опублікована 13.11.2017 року. Тобто на момент вчинення оскаржуваного виконавчого напису дія постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14 була відновлена. Встановлено, що резолютивну частину постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у № 826/20084/14 опубліковано в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21.03.2017 року № 23; резолютивну частину ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року у справі № 826/20084/14 опубліковано в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 24.11.2017 року № 92. Суд відхиляє доводи представника відповідача, що моментом втрати чинності постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 662 є її виключення з державного реєстру нормативних актів, відповідно до Порядку скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правових актів, занесених до державного реєстру, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 31.07.2000 року № 32/5, виходячи з наступного. Відповідно до статті 124 Конституції України, ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Суд доходить висновку, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису 22.05.2020 року не врахував ту обставину, що норми, які дозволяють вчиняти виконавчі написи по кредитним договорам, укладених у простій письмовій формі, вже не чинні і повинен був відмовити АТ «Ідея Банк» у вчиненні виконавчого напису у відповідності до норм Закону України «Про нотаріат», оскільки доказів іншого, зокрема, що кредитний договір №Р25/00207/003796283 від 26.03.2018 року, укладений між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] , який став підставою для винесення оспорюваного виконавчого напису, був нотаріально посвідченим, відповідачем суду не надано. Подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.09.2021 року у справі №910/10374/17. Доводи представника відповідача про прийняття Кабінетом Міністрів України постанови №164 від 28.02.2022 року «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану», якою забороняється вчинення виконавчих написів за кредитними договорами, які не є нотаріально посвідченими, не спростовують висновків суду. Виходячи із п.2.3 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу. Відповідно до п.10 Листа ВССУ від 07.02.2014 року кредитор повинен надіслати боржнику письмове повідомлення про початок звернення стягнення на предмет іпотеки чи повідомлення про необхідність виконання зобов`язання на адресу, зазначену в договорі кредиту/іпотеки. Суд критично ставиться до доводів представника відповідача про те, що ним позивачці надсилалася вимога про погашення заборгованості за договором про надання кредиту та попередження про можливість стягнення шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса. Доказів, які б підтверджували цю обставину, суду не надано. Таким чином, суд приходить до висновку, що внаслідок вчинення оспорюваного виконавчого напису не забезпечено справедливий баланс між інтересами стягувача та боржника, що не відповідає нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. За наведених обставин, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а оспорюваний виконавчий напис нотаріуса визнанню таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати, а відтак на користь позивачки з відповідача слід стягнути 1\~073,60 грн сплаченого судового збору. Згідно з ч. 1 ст. 137 цього Кодексу витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків, надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України для цілей розподілу судових витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч.1 ст.182 ЦПК України). Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Це підтверджується і положеннями ч.1 ст.81 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч.ч. 5, 6 ст.137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Виходячи з матеріалів справи, між Адвокатським бюро Романа Посікіри та позивачкою [PERSON] 14.02.2023 року укладено договір про надання правової допомоги №14/2-2(23) (а.с.27-29). Відповідно до п.6.1, 6.2 Договору винагорода адвоката за надання послуг згідно цього Договору визначена сторонами шляхом встановлення фіксованої суми гонорару у розмірі, зокрема, 10000 гривень за усі послуги з представництва клієнта в суді першої інстанції та пов`язані із такими. Сторони домовились, що сума гонорару за весь час дії Договору є незмінною і не залежить від тривалості розгляду справи, часу виконання рішення суду, чи розгляду такої справи судами апеляційної та касаційної інстанції, та обсягу і тривалості необхідних і вчинених дій. Згідно з Акту №1 прийому передачі наданих послуг до договору про надання професійної правничої допомоги від 26.05.2023 року у справі №462/1488/23, послуги, передбачені договором про надання професійної правничої допомоги Виконавцем були надані а Замовником прийняті (а.с.30). У відзиві на позов представник відповідача не погодилася із розміром витрат на правничу допомогу та зазначила, зокрема, що у спорах такого характеру судова практика є сталою, позиція сторін незмінною, великої кількості законів та підзаконних актів, які підлягають застосуванню, спірні правовідносини не передбачають, понесення витрат у такому розмірі вважає непідтвердженим. Посилається на ч.3 ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», відповідно до якої при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Вважає, що вартість витрат на професійну правову допомогу є явно неспівмірною зі складністю спору, що, на її думку, свідчить про штучне збільшення розміру вартості наданих Адвокатом робіт та послуг. Представник також зауважила, що справу було призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, вважає, що витрати на професійну правничу допомогу повинні бути зменшені до 0 гривень. Відповідно до умов укладеного між позивачкою та її представником договору розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним. Водночас, суд зазначає, що Великою Палатою у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зроблено висновок, що у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. В постанові у справі № 922/3812/19 Верховний Суд дійшов висновку, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. При вирішенні питання про стягнення витрат на правову допомогу, суд враховує такі висновки Верховного Суду, бере до уваги доводи клопотання представника відповідача про зменшення суми витрат, категорію справи, що розглядається судом, практику розгляду таких спорів, що склалася, порядок розгляду справи, визначений судом, співмірність витрат на правову допомогу та предмета спору, та вважає, що з відповідача слід стягнути в користь позивачки судові витрати на правову допомогу у розмірі 5000 гривень. На підставі наведеного та

Outcome: approved