Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-04 00:00:00

В провадженні Чернівецького районного суду Вінницької області перебуває цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , за участі третьої особи - служби у справах дітей Чернівецької селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області про позбавлення батьківських прав. Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що 07 травня 2006 року зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем. У даному шлюбі народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Сімейні відносини з відповідачем не склались у зв`язку з різними поглядами на життя та відсутністю взаєморозуміння. Даний шлюб виявився невдалим, тому позивач звернулась із позовом про розірвання шлюбу. Рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 26.12.2018 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Позивач зазначає, що з моменту розірвання шлюбу відповідач не піклується про доньку [PERSON] , не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний стан і духовним розвитком дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини. Також звертає увагу на те що відповідач й дитина не спілкуються та не проявляють ініціативи спілкування чи участі в житті один одного. За таких обставин, задля забезпечення інтересів дитини, вважає, що [PERSON] має бути позбавлений батьківських прав стосовно неповнолітньої - [PERSON] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючою суддею визначено Б.Б.Кушнір. Ухвалою Чернівецького районного суду Вінницької області від 25.05.2023 року відкрито провадження у справі і призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 15.06.2023 року задоволено клопотання позивача про витребування від служби у справах дітей Чернівецької селищної ради висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , стосовно неповнолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] . Розгляд підготовчого засідання відкладено. 22.06.2023 року на виконання ухвали суду від 15.06.2023 року службою у справах дітей Чернівецької селищної ради Могилів-Подільського подано заяву (1475/23-Вх.). Ухвалою суду від 05.07.2023 року закрито підготовче провадження по даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилась, натомість, подала заяву (1245/23-Вх. від 29.05.2023) про розгляд даної справи у її відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явився, натомість подав заяву (1513/23-Вх. Від 29.06.2023) про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги визнає та просить їх задоволити. Третя особа - служби у справах дітей Чернівецької селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області, в судове засідання явку свого представника не забезпечила, натомість у поданому висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] (1475/23-Вх. від. 22.06.2023) просить розглядати дану цивільну справу без участі представника служби у справах дітей. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Під час спільного проживання [PERSON] та [PERSON] народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ) та [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ) (а.с.12, 17). Рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 26 грудня 2018 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано (а.с. 13-14). Дитина [PERSON] на даний час проживає з позивачем та повністю перебуває на її утриманні, позивач з дитиною зареєстрована та проживає за адресою - [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №1023 від 15.05.2023, видана Чернівецькою селищною радою Могилів-Подільського району Вінницької області (а.с.18). Також, як вбачається з довідки про місце реєстрації місця проживання фізичної особи №1790 від 28.09.2021 року, виданої Чернівецькою селищною радою Могилів-Подільського району Вінницької області, відповідач [PERSON] зареєстрований не разом з [PERSON] , а саме по [ADDRESS] (а.с. 8). Відповідно до довідки, виданої КНП «Чернівецький центр первинної медико-санітарної допомоги Чернівецької селищної ради» лікарем педіатром та декларації №0000-3ТАЕ-6Х1Е про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, законним представником пацієнта [PERSON] та довіреною особою є її матір [PERSON] (а.с. 20-21). Як вбачається з заяви (1475/23-Вх. Від 22.06.2023) служба у справах дітей Чернівецької селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області провела бесіду з неповнолітньою [PERSON] . В ході даної бесіди працівниками служби у справах дітей з`ясовано, що [PERSON] не спілкується з біологічним батьком, останній не надає матеріальної та моральної підтримки, не цікавиться життям та здоров`я [PERSON] . Також в даній заяві вказали, що провести бесіду з відповідачем [PERSON] про доцільність позбавлення його батьківських прав по відношенню до [PERSON] не виявилось можливим, оскільки відповідач [PERSON] фактично не проживає на території Чернівецької селищної ради. З метою захисту прав та інтересів неповнолітньої [PERSON] , служба у справах дітей Чернівецької селищної ради повністю підтримує позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] щодо позбавлення останнього батьківських прав відносно доньки [PERSON] . Суд зазначає, що в матеріалах даної цивільної справи міститься заява відповідача [PERSON] , посвідчена приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального кругу Вінницької області Кравець С.В. Із змісту даної заяви вбачається, що відповідач [PERSON] не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (а.с. 23). Варто зазначити, що позивач [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] ) та разом виховують, проживають та утримують спільну дитину [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ) та [PERSON] , що зокрема підтверджується довідки про місце реєстрації місця проживання фізичної особи №1790 від 28.09.2021 та посвідченням багатодітної сім`ї серії [NUMBER] (а.с. 8, 15-16, 19). Таким чином судом встановлено, що позивач самостійно утримує дитину, купує їй одяг, взуття, інші необхідні речі, займається її вихованням, навчанням та розвитком, медичним доглядом та лікуванням, натомість, відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Згідно з статтею 32 Основного Закону України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Положеннями статті 48 та 51 Основного Закону України проголошено право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї та обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Статтею 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Виходячи зі змісту частини першої ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до частини першої статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно частиною другою ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 164 СК України, виключними підставами позбавлення батьківських прав матері або батька є: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засудженні за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. За частиною четвертою статті 164 Сімейного кодексу України, під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Статтею 170 Сімейного кодексу України передбачено, що у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування має право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків або одного із них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В пункті 18 постанови зазначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, з урахуванням її характеру, особи батька, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». У рішенні по справі «Хант проти України» п. 54 зазначено, що суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden») і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Так, Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11), якщо батько не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантоване Конвенцією. Суд дійшов висновку, що сімейні зв`язки між біологічним батьком і дитиною були втрачені. Виходячи з наведеного, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дітей. Вище зазначені обставини свідчать про свідоме нехтування відповідачем [PERSON] своїми батьківськими обов`язками, оскільки останній, будучи батьком неповнолітньої доньки [PERSON] , не переймається здоров`ям дитини, не створив жодних умов для її фізичного та духовного розвитку; не піклується, не забезпечує її необхідними продуктами харчування та речами, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини та її навчання, не забезпечує медичного нагляду, чим порушує право дитини на належне утримання, виховання, турботу про фізичний та духовний розвиток з боку матері, тому порушене право підлягає судовому захисту шляхом позбавлення останнього батьківських прав відносно його дитини. Ухвалюючи вказане рішення, суд враховує, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. З метою дотримання зазначених принципів Декларації прав дитини, суд вважає, що у даному випадку є виняткові обставини для позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітньої доньки. При цьому, інші положення принципу 6 Декларації прав дитини, у даному випадку, на переконання суду, порушені не будуть. Таким чином, наведені вище обставини переконують суд у тому, що відповідач взагалі не має бажання та не виконує батьківські функції щодо своєї дитини, не виявляє жодної турботи щодо своєї доньки, надав згоду на позбавлення його батьківських прав відносно власної доньки, відтак, дані обставини дають суду законні підстави у відповідності до положень ст.164 Сімейного кодексу України позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON] . Проте, ухвалення цього рішення не позбавляє відповідача права, передбаченого у ст. 169 СК України за певних умов звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню сплачений судовий збір з відповідача на користь позивача в розмірі 1073,60 гривень.

Outcome: approved