Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-02 00:00:00

Рух справи. Процесуальні дії у справі. 1 травня 2023 року до Вишгородського районного суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 1 травня 2023 року для розгляду зазначеного позову визначено суддю Лукач О.П. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 4 травня 2023 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня отримання ухвали шляхом подання до суду доказів того, що дитина проживає з нею і перебуває на її утриманні та оригіналу свідоцтва про шлюб. 18 травня 2023 року до суду від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи оригіналу свідоцтва про шлюб та докази того, що дитина проживає з позивачем і перебуває на її утриманні. Після виконання судом вимог частини шостої статті 187 ЦПК України, ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 19 травня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників провадження та призначено до розгляду на 09:30 3 липня 2023 року. У призначене судове засідання з`явились позивач та відповідач. У судовому засіданні, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріли справи та з`ясувавши відсутність у них додаткових пояснень чи заяв після досліджених доказів у справі, без проведення судових дебатів у порядку, встановленому частиною восьмою статті 279 ЦПК України, суд видалився до нарадчої кімнати, з якої повернувшись, проголосив вступну та резолютивну частину рішення. Обґрунтування позову. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що з 11 листопада 2000 року позивач та відповідач перебувють у шлюбі, який зареєстровано Димерською селищною радою Вишгородського району Київської області, про що складено актовий запис №32. [INFO] у них народився син [PERSON] , який проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Подружнє життя з відповідачем виявилось невдалим, через несумісність характерів і поглядів на сімейне життя та сімейні цінності, сторони втратили почуття любові один до одного, у їх відносинах вже тривалий час відсутнє порозуміння та повага, внаслідок чого проживають окремо один від одного. Позивач та відповідач тривалий час не підтримують шлюбних відносин та не ведуть спільного господарства, у кожного свій бюджет, тобто наразі відсутні усі головні ознаки, що притаманні сім`ї та нормальним шлюбним стосункам чоловіка та жінки. Позивач вважає, що шлюб є лише формальним, оскільки особисті відносини між нею та відповідачем мають негативний характер, між ними відсутнє нормальне спілкування, відповідач почав застосовувати погрози та фізичну силу, що в свою чергу негативно впливає на психічний стан дитини, тому продовжувати такі шлюбні відносини позивач не бажає і вважає, що подальше збереження шлюбу є неможливим та суперечитиме її інтересам. На думку позивача, надання строку на примирення не виправить стан шлюбних відносин, оскільки вказані вище обставини продовжуються протягом тривалого часу, а спроби примирення не принесли бажаних результатів, тому це лише погіршить стан відносин з відповідачем та продовжить перебіг в часі. Спільний син проживає разом з позивачем в смт. Димер Вишгородського району Київської області і перебуває на її утриманні. Відповідач не цікавиться життям сина та не надає матеріальної допомоги на його утримання, чим не виконує батьківський обов`язок щодо утримання та забезпечення належного розвитку дитини. Відповідач являється військовим та проходить службу в Національній Гвардії України, тобто має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, але в добровільному порядку не робить цього, що змушує позивача звернутися до суду. Таким чином позивач посилаючись на положення статей 104, 105, 110, 112, 180, 182, 183 СК України просить суд: розірвати шлюб, укладений між нею та [PERSON] , який зареєстровано 11 листопада 2000 року Димерською селищною радою Вишгородського району Київської області, актовий запис №32, а також стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку щомісячно, починаючи із дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття та судові витрати. Щодо правової позиції учасників провадження. Позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні визнав позовні вимоги в повному обсязі та не заперечував щодо їх задоволення. Фактичні обставини, встановлені судом. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин у їх сукупності, судом встановлено, що [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) та [PERSON] з 11 листопада 2000 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому Димерською селищною радою Вишгородського району Київської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за №32, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с. 6, 17). [INFO] народився [PERSON] та, як убачається із копії свідоцтва про народження, виданого виконкомом Козаровицької сільської ради Вишгородського району Київської області 9 вересня 2007 року, серія [NUMBER] , актовий запис №9, батьками зазначені: батько [PERSON] , мати [PERSON] (а.с. 7). Місце проживання дитини зареєстроване за місцем реєстрації позивача, де разом проживають (а.с. 16). Як зазначає позивач, та це визнається відповідачем, подружнє життя виявилось невдалим, через несумісність характерів і поглядів на сімейне життя та сімейні цінності, сторони втратили почуття любові один до одного, у їх відносинах вже тривалий час відсутнє порозуміння та повага, внаслідок чого проживають окремо один від одного. Позивач та відповідач тривалий час не підтримують шлюбних відносин та не ведуть спільного господарства, у кожного свій бюджет, тобто наразі відсутні усі головні ознаки, що притаманні сім`ї та нормальним шлюбним стосункам чоловіка та жінки. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права. Частина перша статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частина перша статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частина перша статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У статті 12 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Частина восьма статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Стаття 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.. Стаття 21 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Стаття 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-якої обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частини третя та четверта статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Частина третя статті 105\~СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частина перша статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Стаття 112\~СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, проте, як встановлено судом, позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] підлягає розірванню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливе та суперечитиме їх інтересам. Стаття 51 Конституції України - батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Відповідно до статей 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина третя статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина перша статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Частина друга статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частина перша статті 183 СК України - частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Стаття 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради Української PCP від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина друга статті 6 цієї Конвенції). Стаття 18 Конвенції ООН про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частини перша та друга статті 27 названої Конвенції держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Стаття 5 «Рівноправність подружжя» Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17 липня 1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Оскільки, позивачем заявлено про необхідність стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у частці від доходу відповідача, суд вважає за необхідне стягнути їх саме у вказаний спосіб. Таким чином, визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд враховує матеріальне становище кожної із сторін спору, а саме те, що дитина проживає разом з матір`ю та відповідно до вимог сімейного законодавства дитина має право на отримання матеріальної допомоги з боку своїх батьків. Відповідач батько дитини, є особою працездатного віку, доказів про наявність медичних протипоказань встановлених відповідачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності суду надано не було, на утриманні немає інших дітей чи непрацездатних батьків, тому в сукупності оцінених судом доказів, є підстави вважати, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи,які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частиною першою статті 82 ЦПК України, обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Висновок суду. Отже, аналізуючи вищезазначені обставини та факти, враховуючи принципи об`єктивності та справедливості, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно зі статтею 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тому аліменти слід призначити з 1 травня 2023 року, тобто з дня пред`явлення позивачем вказаного позову. Відповідно до статті 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць. Щодо розподілу судових витрат. Оскільки, відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач у справах про стягнення аліментів від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, з урахуванням положень статті 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 гривні. Згідно із статтею 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню сплачений судовий збір у сумі 1073,60 гривні за позовну вимогу про розірвання шлюбу.

Outcome: approved