Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] , яка діє також в інтересах неповнолітньої [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до Борщагівської територіальної громади, про визнання права власності на жилий будинок в порядку спадкування за законом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла мати позивачів [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 03 квітня 2015 року, серія [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме 1/2 житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкоємицею якої була її донька [PERSON] , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. 17 травня 2019 року позивачі звернулися із заявами про прийняття спадщини до Вишневої міської державної нотаріальної контори. Однак, постановою від 08 вересня 2020 року нотаріус відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину з причини відсутності правовстановлюючих документів та державної реєстрації права власності на спадкове майно. Постановою від 29 жовтня 2020 року нотаріус відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину з причини відсутності правовстановлюючих документів та державної реєстрації права власності на спадкове майно, а тому позивачі вимушені звертатися до суду з цим позовом, адже іншого способу захистити своє право на отримання спадщини не мають. Враховуючи вищевикладене, позивачі просили судвизнати за [PERSON] , 1999 р.н., РНОКПП [NUMBER] , право власності на 1/4 частину житлового будинку загальною площею 65,2 кв.м., житловою площею 31,9 кв.м. та відповідних господарських будівель і споруд, а саме : сарай- літ. «Б», сарай - літ. «В», сарай - літ. «Г», вбиральня - літ. «Д», огорожі №1-4, розташовані за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , та визнати за [PERSON] , 2006 р.н., РНОКПП [NUMBER] , право власності на 1/4 частину житлового будинку загальною площею 65,2 кв.м., житловою площею 31,9 кв.м. та відповідних господарських будівель і споруд, а саме: сарай- літ. «Б», сарай - літ. «В», сарай - літ. «Г», вбиральня - літ. «Д», огорожі №1-4 , розташовані за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Ухвалою від 21.09.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 02.12.2021 року витребувано від Вишневої міської державної нотаріальної контори належним чином засвідчені копії спадкових справ після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , і після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . 22.02.2022 року на виконання ухвали суду від 02.12.2021 року від Вишневої міської державної нотаріальної контори надійшли належним чином засвідчені копії спадкових справ після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , і після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду від 15.06.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечувала, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, розглянувши подані документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що відповідно до рішення Софіївсько- Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 06 грудня 2003 року за № 5 [PERSON] була передана в приватну власність земельна ділянка площею 0,10 га в [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських будівель. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Спадкоємицею, щодо майна померлою була [PERSON] , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 03 квітня 2015 року, серія [NUMBER] . Спадкоємцем першої черги за законом є доньки померлої [PERSON] та [PERSON] . 17 травня 2019 року позивачі звернулися із заявами про прийняття спадщини до Вишневої міської державної нотаріальної контори. Однак, постановою від 08 вересня 2020 року нотаріус відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину з причини відсутності правовстановлюючих документів та державної реєстрації права власності на спадкове майно. Постановою від 29 жовтня 2020 року нотаріус відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину з причини відсутності правовстановлюючих документів та державної реєстрації права власності на спадкове майно. При вирішенні спорів щодо спадкування права власності на нерухоме майно судам слід застосовувати редакцію закону, яка діяла на час виникнення права у самого спадкодавця та на час відкриття спадщини. При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності, та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). За змістом ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 ЦК України. За загальним правилом ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 331 ЦК України регулює питання набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва: право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Враховуючи те, що за змістом ст. ст. 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. Частиною 3 ст. 331 ЦК України визначено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Не набувають такого права і спадкоємці цих осіб. Право власності на об`єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім`я спадкодавця або спадкоємця, та актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, чинного на час завершення будівництва. Згідно повідомлення КП «БТІКСРРКО» за № 1033 від 24 червня 2019 року право власності на будинок [ADDRESS] не зареєстровано. За результатами технічної інвентаризації станом на 19 червня 2019 року встановлено, що житловий будинок літ. «А» загальною площею 65,2 кв.м. житловою 31,9 кв.м. збудовано самочинно. Також самочинно збудовані сараї літ. «Б», літ. «В», літ. «Г», вбиральня - літ. «Д», огорожі №1-4. Згідно постанови Кабінету Міністрів України № 923 від 08.10.2008 року «Про Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» підставою для укладення договорів про постачання на прийняті в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти необхідних для їх функціонування ресурсів - води, газу, тепла, електроенергії тощо, включення даних про такий об`єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на зазначений об`єкт є Сертифікат відповідності. Сертифіката відповідності щодо житлового будинку літ. «А» загальною площею 65,2 кв.м. житловою 31,9 кв.м., матеріали справи не містять, так само як відомостей про введення останнього в експлуатацію спадкодавцем [PERSON] . Крім того, Верховний Суд у постанові від 21.10.2020 року у справі № 910/2939/19З висловив таку правову позицію, що зміст приписів ст. 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного. Передумовою звернення до суду з позовом про визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва є розгляд цього питання компетентними органами. Позивачі не звертались до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю для набуття права власності та введення об`єкта до експлуатації в установленому законом порядку, а одразу звернулись до суду з позовом про визнання права власності. Такого не було вчинено й спадкодавцем [PERSON] за життя, доказів на підтвердження зворотного матеріали справи не містять. Положеннями ч. 4 ст. 41 Конституції України і ст. 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Разом з тим, слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження а ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення, невизнання або оспорювання, як і сам факт порушення, невизнання або оспорювання права, свобод чи законних інтересів, а ні посилання позивачів на обґрунтування своїх правових вимог. Таким чином, позивачами не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed