Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Посилався на те, що 17.12.2019 року між [PERSON] та АТ «РВС Банк» було підписано заяву-договір №1037369 про надання банківської послуги, що є договором про приєднання до Публічної пропозиції банку на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. Відповідач підписанням заяви-договору про надання банківської послуги, що є договором про приєднання до публічної пропозиції АТ «РВС Банк» на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб акцептував укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, який розміщений на сайті банку і беззастережно приєднався до умов Договору. За умовами заяви [PERSON] було надано споживчий кредит шляхом перерахування на картковий рахунок у сумі 25641 грн. 03 коп., строк дії кредиту 24 місяці, відсоткова ставка - 18% річний, тип ставки - фіксована, разова комісія при видачі кредиту - 1% від суми наданого кредиту; щомісячна комісія за супроводження кредиту - 5 % від суми наданого кредиту. У день підписання заяви-договору №1037369 від 17.12.2019 року, відповідач отримав платіжну картку, що підтверджується розпискою. Грошові кошти у розмірі 25641 грн. 03 коп. були зараховані банком 17.12.2019 року на картковий рахунок клієнта, що підтверджується Випискою по особовому рахунку та меморіальним ордером. У подальшому, 28.10.2021 року між АТ «РВС Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» було укладено договір про відступлення права вимоги №28/10/2021-1, на підставі якого позивачу було відступлено право вимоги до відповідача за заявою №1037369 від 17.12.2019 року на загальну суму 42000 грн. 96 коп. , в тому числі: 22003 грн. 17 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 6151 грн. 65 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 13846 грн. 14 коп. - заборгованість за комісією. На дату звернення до суду [PERSON] кошти отримані в кредит не повернув, відсотки та інші платежі не сплатив. Також, у зв`язку з простроченням грошового зобов`язання в сумі 42000 грн. 96 коп. на підставі ч.2 ст.625 ЦК України та п.7.7.2.17 Пропозиції нараховано: 410 грн. 80 коп. - 3% річних за користування грошовими коштами за період з 28.10.2021 року по 23.02.2022 року; 1834 грн. 03 коп. - інфляційних втрат за період з 28.10.2021 року по 23.02.2022 року. Просив позов задовольнити, стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 17.12.2019 року у сумі 44245 грн. 79 коп., в тому числі: 22003 грн. 17 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 6151 грн. 65 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 13846 грн. 14 коп. - заборгованість за комісією; 410 грн. 80 коп. - 3 % річних; 1834 грн. 03 коп. - інфляційні втрати та понесені судові витрати. Ухвалою суду від 12.05.2023 року по справі було відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідачем було подано відзив на позов, в якому останній позовні вимоги не визнав. Зазначив, що позивачем не було підтверджено факт виконання умов кредитного договору та не підтверджено факт надання грошових коштів позичальнику. Зокрема, до матеріалів справи не надано належних та допустимих документів на підтвердження факту отримання грошових коштів. Вважає, що позивач не довів обставину набрання чинності кредитним договором, а тому зобов`язання за таким договором не можуть виконуватись. Крім того, [PERSON] посилався на те, що в матеріалах справи відсутні оригінали кредитного договору та графіку погашення кредитних договорів. Також вважає безпідставною позовну вимогу про стягнення з нього комісії за обслуговування кредиту. Комісія - це не діяльність кредитора з надання позичальнику визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, а тому не може стягуватися з позичальника. Умови договору про встановлення будь-яких комісій не є справедливими відповідно до вимог ЗУ «Про захист прав споживачів», що є наслідком нікчемності цієї умови. При аналізі розрахунку заборгованості за процентами незрозумілою є схема нарахування відсотків, що викликає сумнів у правильності розрахунків. Окрім того, вказував на те, що після відступлення права вимоги його не повідомляли про зміну кредитора у зобов`язанні. При цьому, відповідно до ст.517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Згідно ст.613 Кодексу кредитор вважається таким, що прострочив, якщо не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають з суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора. Отже, починаючи з 28.10.2021 року існувало прострочення кредитора і за цей період проценти, а також інфляційні витрати та штрафні санкції 3% річних не сплачуються. Позивачем не доведений факт отримання ним права вимоги до відповідача, оскільки в матеріалах справи відсутній оригінал договору про передання права вимоги та оригінал додаткових угод до цього договору, що виключає можливість впевнитися, що право вимоги до відповідача передавалося позивачу. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представником позивача подано відповідь на відзив на позов. У відповіді представник вказував на те, що відповідачу було надано споживчий кредит шляхом перерахування коштів на картковий рахунок платіжної картки, яку було одержано [PERSON] . Зазначив, що умовами договору-заяви №1037369 від 17.12.2019 року передбачено щомісячну комісію за супроводження кредиту, а тому вимоги позивача є обґрунтованими. Якщо відповідач не згоден із нарахованою сумою заборгованості за кредитами, то мав би зазначити у відзиві з якими саме сумами заборгованості погоджується та підтвердити своїми розрахунками. Також, якщо [PERSON] мав намір щодо сплати кредиту та, будучи необізнаним про факт відступлення права вимоги мав би сплачувати кредит первісному кредитору АТ «РВС Банк». Однак, відповідачем не здійснювалася сплата кредиту, а ні первісному, а ні новому кредитору. Просив позов задовольнити. Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково з підстав, викладених у відзиві на позов. Пояснив, що ним дійсно було одержано кредитні кошти у розмірі 25000 гривень. Він припинив сплачувати заборгованість за кредитом у квітні 2020 року, оскільки не погоджувався із розміром встановленої комісії за договором. Суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 17.12.2019 року між [PERSON] та АТ «РВС Банк» було підписано заяву-договір №1037369 про надання банківської послуги, що є договором про приєднання до Публічної пропозиції банку на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. Як видно з умов укладеного договору, відповідачу було надано споживчий кредит у сумі 25641 грн. 03 коп., строк дії кредиту 24 місяці, відсоткова ставка - 18% річних, тип ставки - фіксована, разова комісія при видачі кредиту - 1% від суми наданого кредиту; щомісячна комісія за супроводження кредиту - 5 % від суми наданого кредиту. Способом видачі кредиту є переказ на Картковий рахунок клієнта №26202037369002 (IBAN [NUMBER] ) (а.с.15-17). Підписанням даної заяви-договору [PERSON] погодився, що заява разом із публічною пропозицією, паспортом споживчого кредиту і графіком погашення складають договір про надання банківських послуг, укладення якого він підтверджує та зобов`язується виконувати його умови. У пункті 11 заяви-договору від 17.12.2019 року позичальник підтвердив, що отримав платіжну картку за № [NUMBER] , яка відкрита згідно умов Заяви та просив надати платіжній картці статус «Активна». Згідно графіку погашення платежів та паспорту споживчого кредиту, що були підписані [PERSON] визначено метод нарахування відсотків, а саме: проценти нараховуються на залишок заборгованості щомісячно протягом періоду від дня надання кредиту до календарної дати, яка визначена сторонами як дата припинення нарахування процентів за нарахування кредитом та вказана в договорі, виходячи з фактичної кількості днів у місяці та 360 днів у році, або фактичного повернення заборгованості за кредитом. Разову комісію при видачі кредиту визначено у розмірі 641 грн. 03 коп. Щомісячна комісія за супроводження кредиту становить 769 грн. 23 коп. У день підписання заяви-договору №1037369 від 17.12.2019 року, відповідач отримав платіжну картку, що підтверджується п.11 заяви. Грошові кошти у розмірі 25641 грн. 03 коп. були зараховані банком 17.12.2019 року на картковий рахунок клієнта, що підтверджується меморіальними ордерами №6647, №6648 від 17.12.2019 року (а.п.73). 28.10.2021 року між АТ «РВС Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» було укладено договір про відступлення права вимоги №28/10/2021-1, відповідно до якого первісний кредитор відступив, а новий кредитор прийняв права вимоги за кредитними договорами, зазначеними у додатку №1 до договору, зокрема за договором, укладеним із [PERSON] №1037369 від 17.12.2019 року на загальну суму 42000 грн. 96 коп., в тому числі: 22003 грн. 17 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 6151 грн. 65 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 13846 грн. 14 коп. - заборгованість за комісією (а.с.18-22). Із поданого до суду відзиву вбачається, що [PERSON] позовні вимоги не визнає та вважає їх необґрунтованими. Розглядаючи аргументи наведені сторонами, суд приходить до наступних висновків. Так, між сторонами склались правовідносини, що врегульовані нормами цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно з статтею 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі №393/126/20 зроблено висновок про те, що під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину. Отже, АТ «РВС Банк» та [PERSON] погодили умови кредитного договору щодо розміру кредиту, мети та строку кредитування, про сплату процентів за користування кредитними коштами, їх розмір та порядок сплати таких процентів. За таких обставин, кредитор має право на стягнення з боржника заборгованості по сплаті кредиту та процентів за користування кредитними коштами за договором від 17 грудня 2019 року. У матеріалах справи наявні належним чином засвідчені копії заяви-договору №1037369 про надання банківської послуги від 17.12.2019 року, графіку платежів та паспорту споживчого кредиту. Згідно вимог ч.ч.2, 5, 6 ст. 95 ЦПК України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Суд зауважує, що відповідач не звертався до суду з клопотанням про витребування оригіналів письмових доказів: заяви-договору №1037369 від 17.12.2019 року, паспорту споживчого кредиту, графіку платежів, меморіальних ордерів від 17.12.2019 року. Положеннями статті 81 ЦПК України регламентовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування у справі. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Однак, відповідач, заперечуючи факт одержання кредитних коштів на підставі заяви-договору №1037369 від 17.12.2019 року, жодними доказами не спростував її, зокрема в частині одержання ним на підставі п.11 Заяви - платіжної картки, на яку, в подальшому, згідно меморіальних ордерів №6647, №6648 від 17.12.2019 року було перераховано кредитні кошти, та не довів суду, що наявний у заяві підпис позичальника, вчинений від імені [PERSON] , належить не йому. На підставі наведеного, суд вважає, доведеним факт одержання [PERSON] кредитних коштів у розмірі 25641 грн. 03 коп. Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. За змістом частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування позикодавцеві грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів. Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Частиною другою статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. У відповідності до частини першої статті 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов`язання є належним. Як було встановлено судом, ТОВ «ФК «Паріс» набуло право грошової вимоги до боржника на підставі договору про відступлення права вимоги №28/10/2021-1 від 28.10.2021 року, укладеного між АТ «РВС Банк» та ТОВ «ФК «Паріс» (а.с. 18-24). Також, у матеріалах справи наявна вимога про усунення порушення кредитного зобов`язання від 28.10.2021 року, в якій позивач повідомляє відповідача про відступлення прав вимог за договором від 28.10.2021 року та набуття ТОВ «ФК «Паріс» права вимоги за кредитним договором №1037369 від 17.12.2019 року, а також про необхідність сплати заборгованості у розмірі 42000 грн. 96 коп. (а.с.38). Вказана вимога була надіслана [PERSON] за адресою [ADDRESS] (а.с.39-41). На підтвердження факту надсилання вказаних документів позивачем було надано суду копію опису вкладення та список згрупованих поштових відправлень №2021.10.28 РВС група 3.5.2 та чек Укрпошти від 03.11.2021 року (а.с.39-41). Як вбачається з матеріалів справи, укладений договір про відступлення права вимоги №28/10/2021-1 від 28.10.2021 року є чинним, а отже позивач набув право вимоги до [PERSON] за кредитним договором в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі права вимоги на виконання зобов`язання, яке виникає після відступлення клієнтом права вимоги. Суд керується положеннями ст.516 ЦК України та зауважує, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов`язання є належним. Доказів погашення заборгованості за договором №1037369 від 17.12.2019 року первісному кредитору [PERSON] суду надано не було. Із дослідженого судом витягу з реєстру боржників до договору про відступлення права вимоги від 28.10.2021 року встановлено, що ТОВ «ФК «Паріс» було передано право грошової вимоги за кредитним договором №1037369 від 17.12.2019 року. Загальна сума заборгованості за кредитом становить 42000 грн. 96 коп., в тому числі 2203 грн. 17 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 6151 грн. 65 коп. - заборгованість за відсотками; 13846 грн. 14 коп. - заборгованість за комісією (а.с.21-22). Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідач у поданому до суду відзиві та наданих суду пояснень заперечує проти вимог про стягнення комісії, вважаючи вказані умови договору нікчемними. Розглядаючи наведені аргументи, суд виходить із наступного. Так, відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Судом установлено, що умовами кредитного договору передбачено сплату позичальником щомісячної комісії за супроводження кредиту, яка складає 5 % від суми кредиту. Необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язанні з розрахунково-касовим обслуговуванням, передбачена в Графіку платежів, в розділі «супутні витрати позичальника) та в паспорті споживчого кредиту. Розмір комісії за супроводження кредиту складає 769 грн. 23 коп. щомісяця. При цьому в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що ТОВ «ФК «Паріс» не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». З урахуванням викладеного, позовна вимога про стягнення комісії в розмірі 13846 грн. 14 коп. є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Також позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача інфляційних втрат за період з 28.10.2021 року по 23.02.2022 року у розмірі 1834 грн. 03 коп. та 3% річних за вказаний період у сумі 410 грн. 80 коп. Суд враховує положення статті 1050 ЦК України, відповідно до яких передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Як констатувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року (справа № 14-318цс18) право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки з питань застосування норм права у подібних правовідносинах містяться у постановах від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18). Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Як вбачається з умов кредитного договору №1037369 від 17.12.2019 року, строк дії кредиту становить 24 місяці. Таким чином, договором було визначено строк кредитування до 17.12.2021 року. Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2022 року в справі № 587/167/21 (провадження № 61-13200св21) вказано, що: «Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) визначила, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Суд враховує, що у даній справі має місце стягнення боргу, розмір якого визначено договором факторингу. Оскільки ТОВ ФК «Паріс» є новим кредитором, який придбав у первісного кредитора право вимагати у відповідача сплатити 22003 грн. 17 коп. боргу по тілу кредиту та 6151 грн. 65 коп. боргу по відсоткам за користування кредиту, який існував станом на 28 жовтня 2021 року, тобто на день відступлення права вимоги. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що позичальник [PERSON] належним чином виконував кредитні зобов`язання як щодо первісного кредитора, так і стосовно нового кредитора. Окрім того, позивачем надсилалося відповідачу повідомлення про передачу права вимоги від АТ «РВС Банк» до ТОВ ФК «Паріс» та необхідність дострокового повернення боргу у зв`язку з порушенням умов повернення кредиту, викладеним у графіку платежів. Разом із тим, судом встановлено, що розмір заборгованості відповідача перед ТОВ ФК «Паріс» становить 28154 грн. 82 коп., а отже саме на цю суму слід нараховувати 3% річних та інфляційні втрати. Згідно проведеного розрахунку встановлено, що розмір заборгованості 3 % річних складає - 275 грн. 38 коп., а розмір інфляційних втрат - 1229 грн. 42 коп. За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: partial