Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-26 00:00:00

В провадження Слов`янського міськрайонного суду Донецької області надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] за участю третьої особи: органу опіки та піклування Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що з [PERSON] вони перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких у них народилася спільна дитина - [PERSON] , [INFO] . Однак відповідач відмовилася виконувати свої обов`язки як мати дитини, та 02 лютого 2021 року склала заяву, засвідчену приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області, Панченком А.В., зареєстровану в реєстрі за № 284, в якій зазначила, що добровільно відмовляється від утримання, виховання та від батьківських прав у відношенні свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , висловлює свою згоду на позбавлення її батьківських прав та на усиновлення сина в майбутньому згідно чинного законодавства. Позивач вказує на те, що рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 26 травня 2021 року йому було відмовлено у позбавленні батьківських прав відповідачки, однак в зазначеному рішенні суду попереджено [PERSON] , що у разі ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню малолітньої дитини [PERSON] , вона буде позбавлена батьківських прав. Крім цього покладено на Орган опіки та піклування Слов`янської міської Ради Донецької області контроль за виконанням [PERSON] , своїх батьківських обов`язків відносно малолітньої дитини [PERSON] . Вказує, що [PERSON] з 17.06.2021 року не змінила свого відношення до дитини, ні одного разу не з`явилася до дитини, не брала участі у її вихованні, не цікавилася її станом здоров`я, розвитком, тому вважає, що [PERSON] може бути позбавлена батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] . Крім цього, посилаючись на те, що дитина від народження проживає разом із ним, вважає за можливе визначити місце проживання дитини [PERSON] із ним, батьком дитини - [PERSON] . Крім цього, позивач вказує на те, що він неодноразово нагадував відповідачці про необхідність виконувати свої обов`язки та надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. Проте відповідачка ігнорувала його вимоги. Тому він вважає за необхідне заявити вимогу про стягнення із відповідачки аліментів на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частки її доходів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення сином повноліття. З огляду на вищевикладене, просив суд ухвалити рішення, яким позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав щодо [PERSON] , [INFO] , визначити місце проживання дитини з батьком [PERSON] та стягнути з [PERSON] на його користь аліменти на утримання малолітньої дитини, [PERSON] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму на місяць для дитини відповідного віку, щомісяця, до досягнення дитиною повноліття. Відповідачка [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилась, суд звертає увагу на те, що відповідачка реагувала на виклики щодо судового засідання, а саме секретар судового засідання неодноразово повідомляв її за номером її телефону, в телефонній розмові вона повідомила свою електронну адресу, на яку їй також відправлялися повідомлення про виклик до суду. Крім цього 24.01.2023 р. відповідачкою було подано клопотання про відкладення судового розгляду до закінчення воєнного стану без зазначення поважних причини та без зазначення об`єктивних перешкод які унеможливлюють розгляд справи за її участю. Крім цього на дату судового засідання, а саме 27.06.2023 року відповідачка повідомлялася на свою електронну адресу, а також за номером свого телефону про розгляд справи, про що свідчать електронні документи: а саме повідомлення про виклик сторін, а також телефонограма, сформована в ІСС Д-3, крім цього відповідачку було повідомлено за допомогою оголошення на сайті суду, тобто для виклику відповідачки, судом були здійсненні всі можливі заходи спрямовані на своєчасне та належне повідомлення стосовно розгляду позовної заяви, однак в жодному призначеному судовому засіданні відповідачка участі не приймала. Згідно із ч.1 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи, зокрема, за першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Відповідно до частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб. При цьому учасники справи зобов`язані, зокрема, виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; та виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки (пункт 3 частини першої статті 43 ЦПК України). На учасників судового процесу та їх представників покладається загальний обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року, виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, як що таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи. Суд звертає увагу на те, що позивач ще в жовтні 2021 року звернувся до суду із вказаним позовом. Справа неодноразово відкладалася, перебувала в апеляційному суді. Дитина - [PERSON] , [INFO] весь цей час перебуває на утриманні батька. Відкладення судового розгляду даної справи буде мати негативний вплив в першу чергу на дотримання прав та інтересів дитини, на рівень її забезпечення, на її духовний та фізичний розвиток. На даний час у суду відсутні причини, які обумовлюють неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Третя особа - представник органу опіки та піклування Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області в судове засідання не з`явився, просив розглядати справу без участі представника, до суду надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] . Позивач [PERSON] в судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеному ним в позові. Додав, що малолітня дитина [PERSON] , 09.03.2020 року проживає разом із ним, знаходиться на його утриманні. Вказав, що після народження дитини [PERSON] покинула дитину, та він виховував її сам, дитина була дуже маленька та виховувати її одному було тяжко, йому прийшлося покинути роботу на деякій час, а потім знову відновитися. З самого малечку він сам піклувався про дитину, все що потрібно для дитини він робить. На теперішній час дитину він віддав до дитячого садочку, але у зв`язку із військовим станом, дитячі садочки не працюють у Донецькій області, тому дитина знаходиться із ним. Просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник позивача - адвокат Ткаліч Д.В. в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеному у позові, підтримав вимоги позивача, просив задовольнити їх у повному обсязі. Свідок [PERSON] , яка була попереджена про кримінальну відповідальність за надання суду завідомо неправдивих свідчень, в судовому засіданні пояснила, що в родинних стосунках із позивачем не перебуває, є сусідами. Вказала, що позивача вона знає з 1995 року з часу коли стали мешкати в одному будинку, вказала що у 2020 році у [PERSON] та [PERSON] народилася дитина [PERSON] . Зазначила, що матір дитини [PERSON] вона бачила лише декілька разів, коли остання була вагітною, після народження дитини, матір дитини вона не бачила. Зазначила, що вихованням дитини займається батько дитини, бабуся - матір позивача, до військових дій вона часто бачила [PERSON] який проводив дозвілля із своєю дитиною, а саме бачила їх на прогулянці у дворі будинку, на центральній площі м. Слов`янська, останні два місяці вона бачила [PERSON] разом із дитиною тільки тоді коли позивач відвідував квартиру. Крім цього вказала, що проблем із вихованням дитини у позивача не виникало, дитина вихована. Зазначила, що матір дитини поїхала в інше місце, та більшої інформації про неї вона не знає. Відповідачку [PERSON] разом із дитиною вона ніколи не бачила. Свідок [PERSON] , яка була попереджена про кримінальну відповідальність за надання суду завідомо неправдивих свідчень, в судовому засіданні пояснила, що в родинних стосунках із позивачем не перебуває. Вказала, що [PERSON] проживає з нею в одному будинку, та є її сусідом. Зазначила, що [PERSON] сам виховує дитину [PERSON] . Вказала на те, що дитиною з народження займається саме батько, гуляє із ним, займається його вихованням. Вказала, що [PERSON] вона знає з 1995 року, з моменту як вони почали проживати в одному будинку, знає його як порядну людину, яка завжди допоможе, знає що він працю, дуже гарно відноситься до дитини, любить та піклується про неї. Вказала, що хлопчик народився 3 роки назад о 2020 році. Зазначила, що матір дитини - [PERSON] вона бачила в період вагітності, та після того як остання народила дитину, приблизно місяць, після чого її не бачила. Вказала, що причини з яких відповідачка не займається вихованням дитини їй не відомі, однак вона вважає, що [PERSON] не хоче займатися своєю дитиною. На даний час [PERSON] не проживає у квартирі по [ADDRESS] , оскільки, квартира знаходиться на дев`ятому поверсі а ліфти не працюють, та під час тривоги дуже важко із дитиною підійматися сходами. [PERSON] періодично з`являється за адресою свого проживання з метою відвідування квартири. Батько дитини виховує дитину сам, гуляє із ним в парку, купує для дитини одяг. Крім цього вказала, що матір дитини [PERSON] не з`являється за місцем проживання дитини, крім цього не допомагає дитині фінансово, дитина проживає разом із батьком - [PERSON] . Вказала, що їй відомо, що [PERSON] не забороняє матері дитини - [PERSON] у спілкуванні із дитиною, та якби вона хотіла вона б сама прийшла та побачилася із нею. Суд, дослідивши подані сторонами докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , виданого 24 березня 2020 року Слов`янським міським Відділом реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (М. Харків), що позивач по справі - [PERSON] , є батьком, а [PERSON] - матір`ю дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 243856387 від 10.02.2021, [PERSON] на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] , а також 1/3 частка квртири розташованої за адресою: [ADDRESS] Відповідно до копії картки профілактичних щеплень, виданої амбулаторією № 5 КНП Слов`янської міської Ради КНП «ЦПМСД м. Слов`янська», малолітньому [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , було встановлено графік та проводилися щеплення з моменту народження дитини. Відповідно до довідки амбулаторії № 5 КНП Слов`янської міської Ради КНП «ЦПМСД м. Слов`янська», [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] за встановленим діагнозом лікаря - здоровий. Відповідно до заяви позивача [PERSON] від 16.06.2021, останній звернувся до завідувача КЗ ДНЗ № 30 «Казка» Слов`янської міської ради з проханням зарахування його дитини [PERSON] до групи №1 «малюки». Відповідно до Акту № 135 від 22.06.2021, складеного та затвердженого комітетом мікрорайону «Центр - 2», [PERSON] , [INFO] та його син [PERSON] , [INFO] , проживають за адресою: [ADDRESS] . У вказаній довідці зазначено, що [PERSON] зареєстрований за вищевказаною адресою, а його син не зареєстрований, але проживає разом із батьком. Вказаний Акт складений в присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON] та скріплений печаткою керівника комітету мікрорайону «Центр - 2» Карпенко О.Ю. Відповідно до заяви [PERSON] 02.02.2021 року остання склала заяву, засвідчену приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області, Панченко А.В., зареєстровано в реєстрі за № 284, в якій зазначила, що добровільно відмовляється від утримання, виховання та від батьківських прав у відношенні свого малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , висловлює свою згоду на позбавлення її батьківських прав та на усиновлення сина в майбутньому згідно чинного законодавства. Відповідно до листа Національної соціальної сервісної служби № ЕП-7188/22 від 07.12.2022, наданої на запит суду, станом на 12 грудня 2022 року міститься інформація про [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , яка фактично проживає/адреса листування: [ADDRESS] . Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області від 03.02.2023 року, вбачається про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] , та визначення місця проживання малолітньої дитини разом із батьком [PERSON] . При винесенні зазначеного висновку, органом опіки та піклування було взято до уваги те, що малолітня дитина - [PERSON] , 09.03.2020 року мешкає разом із батьком [PERSON] на території Слов`янської міської територіальної громади, батько самостійно з 9 місячного віку дитини займається його вихованням та утриманням, захищає інтереси дитини, піклується про його фізичний та духовний розвиток. Мати дитини - [PERSON] мешкає окремо, вихованням, утриманням дитини не займається. В телефонному режимі не спілкується, відносини не підтримує. Вказують на те, що мати дитини самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, протягом тривалого часу розгляду справи в суді, жодного разу не виявила бажання щодо виховання дитини, не створила належних умов для розвитку дитини, ніякої допомоги не надає, не піклується про стан здоров`я дитини та не займається її утриманням. Крім цього в судовому засіданні було досліджено висновок служби у справах дітей Святогірської міської ради Краматорського району Донецької області від 17.12.2021 року, відповідно до якого було обстежено умови проживання відповідачки [PERSON] за місцем її реєстрації, а саме за адресою: [ADDRESS] . В результаті обстеження за вищевказаною адресою мають постійне проживання 9 осіб. Будинок одноповерховий, має 4 кімнати, в будинку пічне опалення, шафа для одягу, меблі, диван, умови проживання задовільні. Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 26.05.2021 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Слов`янської міської ради Донецької області про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. У задоволенні позовних вимог позивача було відмовлено, попереджено [PERSON] , що у разі ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , вона буде позбавлена батьківських прав. Покладено на Орган опіки та піклування Слов`янської міської Ради Донецької області контроль за виконанням [PERSON] , своїх батьківських обов`язків відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 Сімейного кодексу України від 2002 року сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (пункти 2 і 3 статті 5 Сімейного кодексу України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Женевською декларацією прав дитини, прийнятою резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року закріплено загальні принципи захисту прав та свобод дітей, зокрема, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов`язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім`ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім`ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки. Загальні засади забезпечення прав дитини на її належне батьківське виховання передбачені положеннями Сімейного кодексу України. Так, згідно ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Отже, захист прав та інтересів дитини є першочерговим для держави, від імені якої на їх захист можуть виступати державні органи. У відповідності до ч. 1 ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відносно своїх дітей батьки мають як права так і обов`язки стосовно їх виховання. Так, відповідно до приписів ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст. 151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам, обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Згідно зі ст. 164 СК України батьки можуть бути судом позбавленні батьківських прав, якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли до нього батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину проти дитини. Як вбачається зі ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч. 1 ст. 18 вищевказаної Конвенції батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно до п. 16 вищезазначеної Постанови, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Положенням п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року за № 3 визначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Натомість, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2016 року у справі №212/5551/14-ц викладена позиція, яка полягає в тому, що дії батьків щодо заперечення проти позбавлення їх батьківських прав або оскарження судових рішень щодо позбавлення батьківських прав можуть розцінюватися як прагнення батьків приймати участь у вихованні дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» зазначив, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Проте, жодного доказу щодо прагнення відповідачки займатися вихованням дитини, забезпечувати її, доглядати, приділяти їй увагу та піклуватися про неї відповідачка не надала. Крім того відповідачка [PERSON] зовсім не заперечувала проти позбавлення її батьківських прав, про що надала добровільну згоду засвідчену нотаріусом. Отже, доказів які б спростовували такі доводи позивача відповідачка до суду не надала. В той же час, оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази, суд звертає увагу на те, що в рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» наголошується, що взаємне задоволення від спільного перебування батьків і дітей є фундаментальним елементом сімейного життя, а тому втручання до нього має відбуватися у вузьких рамках, визначених статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини й основоположних свобод. Європейський суд з прав людини також підкреслив, що, незважаючи на певний вільний розсуд держави в справі відібрання дітей під державну опіку, відбирання дітей від батьків означає відрізання дітей від свого коріння, що може бути виправданим лише у виняткових випадках. У той же час, як вбачається зі змісту рішень ЄСПЛ «Z та інші проти Сполученого Королівства» від 10 травня 2001 року та «A. проти Сполученого Королівства» від 23 вересня 1998 року, в контексті вимог статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод держава повинна приділяти особливу увагу захисту дітей від поганого поводження з боку інших осіб, у тому числі шляхом здійснення своєчасних превентивних заходів. Рішенням у справі «Кірнс проти Франції» від 10 січня 2008 року ЄСПЛ наголосив про те, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Крім того, як зазначив Суд у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» та «Гнахоре проти Франції» інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини. Ухвалою від 01 листопада 2017 року (справа № 212/5551/14-ц) Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Таким чином, аналізуючи надані по справі докази у їх сукупності та беручи до уваги стандарти Європейського суду з прав людини, суд приходить до переконання, що в судовому засіданні достовірно встановлений і підтверджений належними доказами той факт, що відповідачка протягом тривалого періоду часу свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно своєї дитини, не займається її вихованням, не спілкується з нею в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не утримує належно в матеріальному плані, не цікавляться її станом здоров`я, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, не проявляє до дитини батьківської турботи та уваги, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не опікується духовним розвитком та підготовкою до самостійного життя, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не забезпечує необхідного і належного харчування та медичного догляду та і зовсім, фактично із самого народження дитина проживає разом із своїм батьком. Вищевказане достовірно підтверджено в судовому засіданні, як поясненнями позивача, поясненнями допитаних свідків, а також дослідженими доказами. Крім цього суд звертає увагу, що за рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 26 травня 2021 року, суд прийняв до уваги заперечення відповідачки щодо позбавлення її батьківських прав, однак попередив що у разі ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню малолітньої дитини, вона буде позбавлена батьківських прав. Однак [PERSON] все одно, протягом довгого часу свої батьківськи обов`язки щодо дитини не виконувала, як зазначено у висновку Органу опіки та піклування, дитина проживає з 9 місячного віку з батьком, який утримує дитину, сприяє її розвитку та піклується про неї. Отже, у судовому засіданні підтверджено факт того, що відповідачка [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню малолітньої дитини [PERSON] , який знаходиться на вихованні та матеріальному забезпеченні батька [PERSON] , не спілкується із дітиною, не проявляє до неї щонайменшої батьківської турботи, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не спілкується із дітиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, хоча має таку можливість. Тому, з метою захисту прав та інтересів малолітньої дитини [PERSON] , [PERSON] необхідно позбавити батьківських прав відносно її дитини. Суд роз`яснює, що відповідно до статті 169 СК України, мати, батько, які позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни поведінки особи, позбавленої батьківських прав, та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав. Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. В судовому засіданні достовірно встановлено, що малолітня дитина [PERSON] проживає разом із батьком [PERSON] , про що свідчать досліджені у судовому засіданні докази, а саме Акт № 135 від 22.06.2021, щодо місця проживання дитини разом із батьком за адресою: [ADDRESS] , висновок органу опіки та піклування, щодо підтвердження проживання дитини із батьком, довідка з амбулаторії № 5 відповідно до якої місцем проживання дитини є вищевказана адреса, крім цього взято до уваги пояснення свідків, які вказують на те, що дитина проживає разом із батьком. Крім цього в судовому засіданні достовірно встановлено та підтверджено, що відповідачка [PERSON] , як внутрішньо переміщена особа фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечитиме інтересам дитині, а навпаки повністю відповідає саме інтересам дитини, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог. Крім цього, згідно із приписами ч.ч. 2-3 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Суд враховує, що приписами ст. 183 СК України унормовано визначення судом розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Відповідно до ч. 2 ст.182 СК України, передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також, згідно ч. 5 ст. 183 СК України законодавцем визначено можливість для того із батьків, разом з яким проживає дитина, звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - 1/4, на двох дітей - 1/3, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Суд аналізуючи вищезазначені норми матеріального права, враховуючи те, що дитина [PERSON] яка проживає із батьком - позивачем, має право на отримання аліментів від своєї біологічної матері навіть після позбавлення її батьківських прав, а тому дійшов висновку про задоволення позовної вимоги, щодо стягнення з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , в розмірі 1/4 частки від усіх видів її доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, і до досягнення дитиною повноліття. Вказаний розмір аліментів забезпечить отримання коштів на утримання в розмірі, що є мінімальний, але гарантований державою для дітей відповідного віку та забезпечить їй належне утримання й гармонійний розвиток. Суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць (п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України). Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України. Відповідач у судове засідання не з`явився та не скористався своїми процесуальними правами сторін в процесі і не надав належних доказів, які спростовують доводи позивача. Суд, вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору керується Главою 8 ЦПК України, враховуючи що ухвалою суду від 23.11.2021 [PERSON] було відстрочено у сплаті судового збору, а тому суд вважає, що з відповідача на користь держави слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору, за подачу позову, а саме три вимоги: про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини, а також стягнення аліментів, на загальну суму 2724 гривні. На підставі викладеного,

Outcome: approved