Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просив визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з ним. Крім того, просив стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від заробітку(доходу) платника аліментів щомісяця, але не менше ніж 50% від встановленого законом прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, з дня подання позовної заяви до досягнення дитиною повноліття , тобто до [INFO] . Позов мотивується тим, що в період шлюбу з [PERSON] у них [INFO] народився син - [PERSON] . Шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу і до липня 2022 року малолітній син проживав разом з позивачем. В липні 2022 року відповідач повезла дитину до Республіки Молдова на зустріч з дідусем, однак, після повернення до України, дитину позивачу не повернула, чим порушила їхню домовленість про місце проживання дитини з позивачем. Посилаючись на те, що відповідач не має свого житла, ніде не працює, не займається здоров`ям сина і зараз останній перебуває у небезпеці, оскільки стан його здоров`я може погіршитися, тому змушений звернутися до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, повідомлена про дату, час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяв та клопотань до суду не надала. Представник третьої особи - Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування, в судове засідання не з`явився, при цьому подав до суду висновок органу опіки та піклування Суворовської РА ОМР про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , та заяву в якій просив справу розглянути у відсутність їх представника, винести рішення з урахуванням прав та інтересів дитини. Представник третьої особи - Територіального відділу Суворовського району Служби у справах дітей Одеської міської ради, в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Повно і всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено: Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] виданого Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) (а.с.12). Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.8). Судом також встановлено, що [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, має стабільний дохід. Малолітній син проживає разом з позивачем за місцем реєстрації останнього, а саме [ADDRESS] . Позивач займається вихованням та розвитком дитини, піклується про його здоров`я. За місцем проживання дитини батьком створені всі умови для проживання та виховання малолітнього [PERSON] , [INFO] . Згідно висновку органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , встановлена доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] . Крім того, з вказаного висновку вбачається, що відповідно до пояснень [PERSON] від 18.01.2023 року, вона категорично проти проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . Також вона зазначила, що 06.11.2022 року [PERSON] забрав у неї малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , під розписку та дитину не повернув. З тих пір [PERSON] не дає спілкуватися з дитиною, через що вона зверталася до поліції. [PERSON] зазначає, що батько залишає малолітнього сина на хвору прабабусю на цілий день, а сам гуляє, не надає дитині належного нагляду, вихованням не займається. На даний час [PERSON] водить дитину до лікарів, роблячи з сина хворого. Згідно зі ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до вимог ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинутина інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Вищезазначений правовий висновок про переважність найкращих інтересів дитини над інтересами батьків викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі №712/10623/17. Судом встановлено, що матір малолітньої дитини - відповідач по справі заперечує проти проживання сина разом з позивачем, однак пасивна позиція матері : не надання суду доказів звернення до Служби у справах дітей Одеської міської ради, Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування, неявки в судові засідання для відстоювання своєї позиції під час розгляду справи по суті, свідчать про те, що відповідач тримається осторонь та фактично покладає всю відповідальність на позивача. Суд, враховуючи вищевикладені обставини, крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, взявши до уваги висновок органу опіки та піклування, дійшов висновку про задоволення позову та визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, суд прийшов до наступного. Статтями 180, 181, 182, 183 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття; способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина; при визначенні розміру аліментів суд враховує - стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом; якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття ; якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття ; той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Наразі судом встановлено, що син сторін у справі проживає з батьком, останній виконує свої обов`язки щодо його виховання, розвитку та матеріального забезпечення. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отже, оскільки дитина сторін проживає разом з позивачем [PERSON] , а [PERSON] є його матір`ю та на неї покладено однаковий з [PERSON] обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення своєї дитини, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітньої дитини в розмірі, що складає 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 992,40 гривень. Крім того, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 992,40 грн. за позовною вимогою про стягнення аліментів, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом в цій частині.

Outcome: approved