Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-09 00:00:00

У травні 2022 року позивач звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з даним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача вартість пошкодженого вантажу у розмірі 9500,00 грн та моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07.06.2022 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 06.04.2022 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06.07.2022 справу направлено за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.08.2022 вищевказана справа надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою суду від 10.08.2022 дану справу прийнято до провадження. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 18.08.2021 між ним та ТОВ «Делівері» було укладено Договір транспортного експедирування, відповідно до якого ТОВ «Делівері» прийняло на себе зобов`язання надати експедитору послуги по перевезенню вантажу автомобільним транспортом, на підтвердження йому було видано Квитанцію про прийом вантажу №5880006358. Вказує, що вантажем був Інкубатор професійний 392/252, що належить йому на праві власності та згідно оформленої Квитанції відправлявся як промислове обладнання, з оголошеною цінністю 9500,00грн, зі складу Дніпро-8 у м. Дніпро на склад Хуст у м. Хуст. Зазначив, що за місцем отримання, отримувач вантажу [PERSON] повинен був оплатити вартість доставки та перерахувати вартість доставленого вантажу йому. Однак, після прибуття вантажу до місця призначення у м. Хуст, отримувачем було виявлено його пошкодження, у зв`язку з чим він відмовився від одержання вантажу та останній було повернуто на склад відправлення. При цьому, позивач зауважив, що Інкубатор відправлявся новим та непошкодженим, з діючою гарантією заводу-виробника та при прийнятті вантажу до відправлення жодних зауважень стосовно цілісності багажу та/або якості пакування працівниками ТОВ «Делівері» не заявлялось та відповідні позначки у Квитанції про прийом вантажу відсутні. У зв`язку із пошкодженням вантажу, 09.10.2021 він звернувся до відповідача із заявою щодо відшкодування вартості пошкодженого вантажу. У відповідь на його заяву листом від 13.10.2021 Вих. № 485-21 відповідач повідомив про відсутність Акту про пошкодження та неможливість спрямування документів до страхової компанії через несплату замовленої послуги страхування. Проте, позивач стверджує, що послуга страхування повинна була бути сплачена отримувачем при отриманні вантажу в належному стані, а оскільки отримувач вантажу відмовився від його одержання через пошкодження в процесі транспортування, то не відбулося й оплати за договором страхування та, відповідно, отримати страхове відшкодування не уявляється можливим. При цьому, від відповідної фіксації та складання Акту про пошкодження вантажу представники ТОВ «Делівері» відмовились. Крім того, позивач зазначив, що через пошкодження вантажу, він зазнав незручностей з вини відповідача, нерозв`язання спірної ситуації позасудовим способом, витрачанням свого особистого часу на звернення до суду тощо, у зв`язку з неможливістю захистити своє порушене право, що позначилося негативно на його психологічному та фізичному стані та призвело до моральних страждань та вважає, що справедливим буде розмір моральної шкоди 5000 грн, які просить стягнути з відповідача. Як вбачається з відзиву, відповідач позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні. Зазначив, що відповідач є підприємством, що надає транспортно-експедиторські послуги автомобільним транспортом фізичним і юридичним особам - перевезення вантажів зі складу на склад і супровід вантажів та надання позивачу послуг здійснювалось на підставі Публічного договору надання транспортно-експедиторських послуг, затвердженого наказом ТОВ «Делівері» від 24.11.2020 № 3 (в редакції, що діяла на момент перевезення), та Правил транспортного експедирування вантажів, затверджених наказом ТОВ «Делівері» від 14.05.2019 № 2. Вантаж був прийнятий від позивача 18.08.2021 для доставки його у м. Хуст в запакованому вигляді, на палеті, у стрейч-плівці. При цьому, зазначив, що згідно із п. 2.5. Правил Делівері, упаковка вантажу, який здається до перевезення, не повинна мати порушень цілісності або слідів пошкодження вантажу (патьоки, вм`ятини, розриви і т.д.), а п. 2.6. Правил Делівері встановлено, що у разі, якщо при прийомі вантажу до перевезення від Вантажовідправника буде встановлено, що упаковка вантажу має пошкодження або носить сліди пошкодження, Вантажовідправник зобов`язаний у присутності представника Експедитора розкрити таку упаковку, перевірити цілісність вантажу і упакувати в нову упаковку, яка не має пошкоджень. Оскільки Відправником вантажу відповідачу було надано до перевезення заздалегідь запакований вантаж, у зв`язку чим були відсутні підстави для відкриття упаковки зазначених у п. 2.6 Правил, розпакування вантажу, його огляд та перевірка на цілісність відповідачем не здійснювалась. Однак, 21.08.2021 після отримання вантажу і розкриття зовнішнього упакування, одержувачем був виявлений пошкоджений товар, у зв`язку з чим одержувач відмовився від отримання вантажу. При цьому, документи на вантаж та документи щодо вартості збитків не надані, вартість збитків не встановлена, Акт приймання вантажу за кількістю і якістю не складався, вартість послуг перевезення та вартість послуг страхування не сплачена та вантаж був повернений на склад відправлення. Таким чином, вважає, що обов`язок відповідача (Експедитора) щодо перевезення вантажу з м. Дніпра до м. Хуст було виконано належним чином, у відповідності із нормами діючого законодавства України щодо вантажних перевезень, Договору та Правил відповідача. Крім того, представник відповідача вказував, що чинним законодавством, а саме, Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджені наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997 щодо перевезення вантажів в Україні визначено, що у випадках розбіжностей із замовником, єдиною підставою для матеріальної відповідальності перевізників за прийнятий до перевезення вантаж є складений у двосторонньому порядку акт, який є єдиним належним та допустимим доказом фіксації розбіжностей між сторонами при вантажних перевезеннях автотранспортом в Україні. Договір та Правила Делівері містять аналогічні норми щодо фіксації розбіжностей між сторонами. При видачі вантажу за квитанцією № 5880006358 жодних розбіжностей сторонами зафіксовано не було і акт, передбачений Правилами, сторонами не складався. Крім того, представник відповідача звернув увагу, що жодних доказів на підтвердження факту понесення збитків у розмірі заявлених позовних вимог позивачем не надано та їх розмір невстановлений, так само як не надано жодних доказів заподіяння позивачу моральної шкоди. В подальшому, у судовому засіданні, яке відбулося 10.07.2023 позивач позов підтримав, просив задовольнити з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, з підстав, викладених у відзиві, просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши повно та всебічно наявні матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи. Як вбачається з матеріалів справи та судом встановлено, відповідач надає транспортно-експедиторські послуги автомобільним транспортом фізичним і юридичним особам, а саме: перевезення вантажів і супровід вантажів. Надання експедитором послуг позивачу здійснювалося на підставі Публічного договору надання транспортно-експедиторських послуг, затвердженого наказом ТОВ «Делівері» від 24.11.2020 № 3 (далі - Договір) та Правил транспортного експедирування вантажів, затверджених наказом ТОВ «Делівері» від 14.05.2019 № 2 (далі - Правила Делівері). За п. 2.2 Договору Експедитор приймає вантаж до перевезення згідно із замовленням Вантажовідправника, з оформленням та видачею Вантажовідправнику квитанції (для послуги «Експортна пошта» - митної декларації), що є єдиним документом, підтверджуючим прийняття вантажу для організації перевезення. Вантажовідправник зазначає Платника вартості послуг Експедитора за перевезення вантажу, про що вноситься відповідна інформація у квитанцію. 18.08.2021 відповідно до Квитанції про прийом вантажу № 5880006358 (далі - Квитанція) від відправника [PERSON] , м. Дніпро на адресу одержувача - [PERSON] , м. Хуст відповідачем був відправлений вантаж в кількості одного вантажного місця, вага вантажу - 36,00 кг, об`єм - 0,42 м3. Цінність вантажу, вказана відправником - 9500,00 грн, замовлена послуга страхування. Тип вантажу: промислове обладнання. Додаткові послуги: заборона видачі. Вантажем був належний позивачу Інкубатор професійний 392/252, про що свідчить видаткова накладна ТОВ МУРчик» № 209 від 07.12.2020 щодо покупки Інкубатора. Як зазначав позивач у судовому засіданні, за місцем отримання отримувач вантажу [PERSON] повинен був оплатити вартість доставки та перерахувати вартість доставленого вантажу Відправнику. Проте, після прибуття до місця призначення у м. Хуст, отримувачем було виявлено пошкодження вантажу, у зв`язку з чим він відмовився від одержання багажу та останній було повернуто на склад відправлення. Однак, позивач стверджував, що Інкубатор відправлявся новим та непошкодженим, з діючою гарантією заводу-виробника та при прийнятті вантажу до відправлення жодних зауважень стосовно цілісності багажу та/або якості пакування працівниками ТОВ «Делівері» не заявлялось та відповідні позначки у Квитанції про прийом вантажу відсутні. На звернення позивача до відповідача 09.10.2021 із заявою щодо відшкодування вартості пошкодженого вантажу, відповідач на його заяву листом від 13.10.2021 Вих. № 485-21, повідомив про відсутність Акту про пошкодження та неможливість спрямування документів до Страхової компанії через несплату замовленої послуги страхування. В той же час, як стверджував представник відповідача, Відправником вантажу відповідачу було надано до перевезення вже запакований вантаж, у зв`язку з відсутністю підстав для відкриття упаковки, зазначених у п. 2.6 Правил, розпакування вантажу, його огляд та перевірка на цілісність відповідачем не здійснювалась. Також зазначив, що Отримувач не сплатив послугу страхування після того як вантаж дійшов до пункту призначення у зв`язку з тим, що вантаж мав недоліки. Також, зазначив, що Публічним Договором передбачено складання відповідного акту пошкодження вантажу, які були виявлені під час отримання вантажу, який є підставою для матеріальної відповідальності, експедитора,однак акт пошкодження не був складений. Відповідно до ст. 42 Конституції України, держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Відповідно до частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положення глави 63 (Послуги. Загальні положення) ЦК України можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання (частина друга статті 901 ЦК України) . Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. За своєю суттю, відповідно до частини першої статті 901 ЦК України, договори перевезення (ст. 909) та транспортного експедирування (ст. 929) є договорами надання послуги. З огляду на встановлений статтею 204 ЦК України принцип правомірності правочину, укладений договір транспортного експедирування є підставою для виникнення у сторін взаємних цивільних прав та обов`язків. Правовідносини, що виникають з перевезення вантажу регулюються главою 64 ЦК України. Згідно ст. 908 ЦК України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Зі змісту ст. 52 Закону України «Про автомобільний транспорт» вбачається, що автомобільний перевізник зобов`язаний: забезпечити виконання умов договору про перевезення вантажу автомобільним транспортом у межах, визначених договором та законодавством; забезпечити збереження вантажу, прийнятого до перевезення, до передачі вантажовласнику (уповноваженій ним особі) в пункті призначення; відшкодовувати замовнику збитки за пошкодження або псування вантажу, часткову чи повну його втрату, а також збитки, завдані внаслідок несвоєчасної доставки вантажу. Статтею 924 ЦК України встановлено, що перевізник відповідає за збереження вантажу з моменту прийняття його до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини. Зазначена норма передбачає принцип винності в разі відповідальності перевізника за втрату, нестачу, псування й ушкодження вантажу, який є загальним для всіх видів транспорту. Перевізник несе відповідальність за нестачу, втрату, псування й ушкодження вантажу лише у випадках, коли він винен у несхоронності вантажу. При цьому обов`язок доведення своєї невинуватості лежить на ньому. Отже, відповідальність перевізника побудована за принципом вини і діє, як правило, презумпція вини зобов`язаної сторони. Перевізник несе відповідальність, якщо не доведе, що втрата, псування й ушкодження вантажу відбулися внаслідок обставин, яким він не міг запобігти чи усунення яких від нього не залежало, зокрема внаслідок вини перевізника чи відправника вантажу; особливих природних властивостей перевезеного вантажу; недоліків тари й пакування, яких не можна було встановити шляхом зовнішнього огляду при прийманні вантажу до перевезення й інших обставин, передбачених законом. Пошкодження вантажу - це зміна його фізичних властивостей (механічні поломки, дефекти, бій); нестача вантажу - доставка вантажу одержувачу в меншій кількості, ніж оголошено до перевезення. Стаття 924 ЦК зберігає раніше прийняті в цивільному праві України принципи майнової відповідальності перевізника: він відповідає при наявності його вини (частина перша статті 924 ЦК) і в межах вартості перевезеного вантажу і багажу (частина друга статті 924 ЦК). Понад вартість вантажу і багажу перевізник повертає клієнту відповідну провізну плату. Перевізник несе відповідальність щодо забезпечення схоронності вантажу чи багажу в період здійснення перевезення. Крім того, він також зобов`язаний доставити вантаж чи багаж у пункт призначення і видати його уповноваженій особі. Невиконання цього обов`язку тягне відповідальність перевізника, який звільняється від відповідальності тільки у випадках, коли незбереження вантажу стало наслідком обставин, що характеризуються одночасно двома ознаками: 1) усунення цих обставин не залежало від перевізника. Це формулювання слід тлумачити в такий спосіб, що перевізник звільняється від відповідальності за незбереження вантажу, якщо відповідно до законодавства та договору перевезення він не несе обов`язку усунення зазначених обставин; 2) перевізник не міг запобігти цим обставинам. Звідси слід зробити висновок про те, що перевізник звільняється від відповідальності за незбереження вантажу у випадках, коли причиною його незбереження була непереборна сила. Втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу внаслідок випадку, що не підлягає під визначення непереборної сили, відповідно до частини першої статті 924 ЦК України не звільняють перевізника від відповідальності за незбереження вантажу. Відповідна правова позиція викладена у постанов ВСУ від 23.03.2016 у справі № 6-2086цс15. Відповідно до статті 920 ЦК України у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами). Частинами 1-3 статті 158 Статуту автомобільного транспорту УРСР передбачено, що обставини, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності автотранспортних підприємств або організацій, вантажовідправників, вантажоодержувачів при автомобільних перевезеннях, стверджуються записами в товарно-транспортних документах, а в разі розбіжності між автотранспортним підприємством або організацією і вантажовідправником (вантажоодержувачем) - актами встановленої форми. Обставини, які можуть служити основою для матеріальної відповідальності автотранспортних підприємств і організацій та пасажирів при автомобільних перевезеннях, засвідчуються актами встановленої форми. Перелік обставин, що підлягають засвідченню записами в товарно-транспортних документах, форми актів і порядок їх складання встановлюються Правилами. Пунктами 15.1., 15.3. Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджені наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997, встановлено, що у разі зіпсуття або пошкодження вантажу, а також у разі розбіжностей між Перевізником і Вантажовідправником (Вантажоодержувачем) обставини, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актом за формою,що наведена в додатку 4 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні. Записи в акті засвідчуються підписами вантажовідправника (вантажоодержувача) і водія. Односторонні записи в акті як вантажовідправника (вантажоодержувача), так і водія вважаються недійсними. При цьому, за п. 15.2. Правил, перевізник, вантажовідправник і вантажоодержувач засвідчують в акті такі обставини:а) невідповідність між найменуванням, масою і кількістю місць вантажу в натурі і тими даними, які зазначені у товарно-транспортній накладній;б) порушення або відсутність пломб на кузові автомобіля або контейнері;в) простій автомобіля у пунктах вантаження і розвантаження понад встановлені норми часу;г) інші обставини (пошкодження упаковки, вантажу), які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності сторін. Пунктом 3.4.2. Договору встановлено, що Вантажовідправник у разі отримання вантажу в неналежному стані (пошкодження, нестача тощо) повинен зафіксувати його стан у відповідному Акті за формою, затвердженою Експедитором, за обов`язковою участю представників Замовника/Одержувача та Експедитора. Пунктом 8 Договору передбачено видача вантажів Вантажоодержувачу. Відповідно до положень п.п. 8.1.- 8.3.5. Договору видача вантажу проводиться Експедитором відповідно до Інструкції про порядок документального оформлення видачі вантажів в ТОВ «Делівері», розміщеної на Сайті Експедитора. При отриманні вантажу Вантажоодержувач зобов`язаний переконатися в цілісності одержуваного вантажу, відсутності слідів розкриття вантажних місць, збереження пломб (печаток) на вантажі та відповідність іх номерів, а також ваги, об`єму, кількості одержуваних місць - інформації, зазначеної Вантажовідправником у квитанції. При видачі вантажів, у випадках порушення цілісності вантажу - повного або часткового пошкодження, знищення, псування, недостачі вантажних місць по кількості, вазі тощо, складається Акт приймання вантажу за кількістю та якістю(у якому фіксуються пошкодження вантажу, нестача тощо) і який є єдиною підставою для матеріальної відповідальності у разі розбіжностей між сторонами. Експедитор має право затримати видачу вантажу до складання Акту приймання вантажу за кількістю та якістю. Якщо Замовник (Вантажовідправник, Вантажоодержувач) відмовився при отриманні пошкодженого вантажу від складання Акту приймання вантажу за кількістю та якістю, подальші претензії щодо цілісності та якості отриманого вантажу Експедиторомне розглядаються. Акт приймання вантажу за кількістю та якістю складається протягом 3 днів з моменту першого звернення Вантажоодержувача за отриманням вантажу та при наданні їм товарних документів на вантаж (накладних, рахунків - фактур), що підтверджують асортимент, вартість та кількість вантажу. При ненаданні документів на вантаж у 3-денний термін з моменту першого звернення Вантажоодержувача за отриманням вантажу, вартість втраченого, пошкодженого, зіпсованого вантажу дорівнює двісті грн. Акт складається і підписується: з боку Експедитора - завідувачем складу або комірником, спільно з ще одним працівником Експедитора, з боку Вантажоодержувача - повноважним представником Вантажоодержувача. Вантажоодержувач, Експедитор засвідчують в акті такі обставини:найменування вантажовідправника і вантажоодержувача, місто відправлення та одержання вантажу, номер і дату квитанції про відправлення, маркування, терміни складання акта;наявність документів на вантаж, вартість вантажу і його кількість (копії документів повинні бути долучені до акта);стан тари, упаковки, пломб, печаток, опис відправленого вантажу; опис відсутнього, пошкодженого вантажу, упаковки, інші обставини; відповідність упаковки вимогам Правил. Складання Замовником (Вантажовідправником або Вантажоодержувачем) Актів (будь-якого зразка) за фактами повного або часткового пошкодження, знищення, псування, недостачі вантажних місць по кількості, вазі в односторонньому порядку не допускається. Аналогічні умови містяться у п.п. 6.2. - 6.3 Правил Делівері. Зазначені умови Правил є умовами договору, оскільки обов`язок доведення вини міститься тільки у нормах статті 924 ЦК України. Переважному застосуванню підлягають саме норми статі 924 ЦК України, в частині обов`язку доведення вини, оскільки зазначена стаття передбачає підстави звільнення перевізника від відповідальності. Таким чином, законодавець покладає на перевізника обов`язок доводити наявність обставин, що звільняють його від відповідальності за незбереження вантажу. В даному випадку відбулося пошкодження вантажу, тому, виходячи із системного аналізу вище наведених норм чинного законодавства, зокрема ст. 924 ЦК України, саме на перевізника - відповідача покладався обов`язок складання Акта приймання вантажу за кількістю та якістю(у якому фіксуються пошкодження вантажу) та встановити або спростувати причинно-наслідковий зв`язок пошкодження довіреного відправником вантажу, оскільки, перевізник несе відповідальність щодо забезпечення схоронності вантажу чи багажу в період здійснення перевезення. Крім того, він також зобов`язаний доставити вантаж чи багаж у пункт призначення і видати його уповноваженій особі. Невиконання цього обов`язку тягне відповідальність перевізника. Крім того, згідно п.8 Договору, Експедитор має право затримати видачу вантажу до складання Акту приймання вантажу за кількістю та якістю. При цьому, як стверджував позивач, що від відповідної фіксації та складання Акту про пошкодження вантажу представники ТОВ «Делівері» відмовились. Доказів на спростування такої відмови відповідачем не надано. Вказане спростовує доводи відповідача про те, що позивач чи отримувач вантажу, не скористалися своїм правом для складення Акту приймання вантажу за кількістю та якістю, у якому було б зафіксовано пошкодження вантажу. Крім того, як вбачається Квитанції про прийом вантажу № 5880006358 послуга страхування повинна була бути сплачена отримувачем вантажу при отриманні в належному стані, проте, через пошкодження вантажу оплати за договором страхування не відбулося. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідачем не спростовано презумпцію вини перевізника, а тому у відповідності до ст. 924 ЦК України він відповідає за пошкодження, прийнятого до перевезення вантажу. Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). За ч. 4 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що за наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Відповідно до статті 920 ЦК України у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами). Тлумачення частини другої статті 924 ЦК України свідчить, що законодавець не пов`язує визначення розміру збитків із тим, чи була оголошена цінність вантажу при перевезенні чи не було. За такої ситуації, незалежно від того чи було здійснено оголошення цінності, з урахуванням використання словосполучення фактична шкода, перевізник має відшкодувати реальні збитки, що повинні визначатися на підставі правил частини третьої статті 623 ЦК України. В певних випадках, на рівні спеціальних норм може відбуватися врахування оголошення цінності вантажу при визначенні розміру збитків (наприклад, частина третя статті 314 ГК України). Однак, спеціальна норма, яка б виключала застосування частини другої статті 924 ЦК України до регулювання відносин сторін спору відсутня. Як вбачається з видаткової накладної ТОВ МУРчик» №209 від 07.12.2020 вартість професійного інкубатора становить 10400,00 грн. Відповідно до Квитанції про прийом вантажу від 18.08.2021 №5880006358,оголошена цінність вантажу склала 9500,00грн. З огляду на викладене, оскільки відповідачем не спростовано презумпцію вини перевізника, а тому у відповідності до ст. 924 ЦК України він відповідає за пошкодження, прийнятого до перевезення вантажу в межах його оголошеної цінності, яка зазначена в Квитанції про прийом вантажу № 5880006358. Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких уфізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Відповідно до вимог п.5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру,за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У постанові Великої Палати ВС від 15 грудня 2020 року № 752/17832/14-ц визначено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з людьми, які його оточують, інших негативних наслідків морального характеру. При визначенні розміру моральної шкоди слід зазначити, що відповідно до абз. 2 ч.3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості». При цьому, статті 16 і 23 ЦК України та зміст права на відшкодування моральної шкоди в цілому як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права, дають підстави робити висновок про те, що компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (Постанова Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 216/3521/16-ц). Суд враховує, що діями відповідача позивачу спричинена моральна шкода. Разом з тим, визначаючи її розмір суд вважає, що виходячи із засад розумності, об`єктивності, справедливості, враховуючи характер правопорушення відповідача, глибини душевних страждань позивача внаслідок порушення його прав та інтересів, суд оцінює моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, з огляду на вищевикладене, виходячи з фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Згідно з положеннями ч. ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору. Позивач звернувся з позовом до суду в порядку законодавства про захист прав споживачів, тому, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1984,80 грн.

Outcome: partial