Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-04 00:00:00

07 грудня 2022 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , визначивши третіми особами [PERSON] та Покровський міськрайонний ВДВС СМУ МЮ (м. Харків), із вимогами про звільнення від сплати заборгованості за аліментами та зміну способу стягнення аліментів (а. с. 1-4, 45-48). В обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням уточнень від 01 лютого 2023 року (а. с. 45-48) вказав, що [INFO] від шлюбу з відповідачкою в них народився син - [PERSON] . Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 20 червня 2013 року, шлюб між сторонами було розірвано. 15 серпня 2013 року за рішенням Красноармійського міськрайонного суду по справі № 235/1633/13 з нього було стягнуто аліменти на користь відповідачки на утримання їхнього сина [PERSON] у розмірі 1000 гривень щомісяця, до досягнення сином повноліття починаючи з 16 липня 2013 року. З 07 листопада 2019 року за рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області у справі № 235/3929/19 за позовом [PERSON] розмір і порядок стягнення аліментів було змінено на 1/6 частину від усіх доходів (прибутку), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. При цьому, стверджує, що його єдиним прибутком є здійснення діяльності як самозайнята особа в області юриспруденції (правнича допомога адвоката), оскільки іншої освіти в нього немає, іншої діяльністю, яка б приносила йому прибуток він не займається. Вказує, що його сукупний дохід за 2020 рік склав 2459 гривень 02 копійки (сума вказана з врахуванням «чистого» прибутку, за відрахуванням усіх витрат). При цьому, всупереч (карантинним обмеженням, зменшення прибутку) він зміг уникнути виникнення боргу по вказаним аліментним зобов`язанням. Натомість, у зв`язку із введенням з 24 лютого 2022 року воєнного стану він не може повноцінно здійснювати свою професійну діяльність і отримувати прибуток та, як наслідок, не може виконувати свої обов`язки у відповідності до вищевказаного рішення суду про сплату аліментів. Вказує на те, що відповідачка [PERSON] разом з сином і донькою евакуювались за межі України (до Польщі), де остання отримує допомогу як вимушений переселенець разом з дітьми. Натомість, він залишився в місті Покровську Донецької області, де разом зі ним залишилися його дружина [PERSON] (домогосподарка), їх син [PERSON] , [INFO] та падчерка - [PERSON] , [INFO] , які у серпні 2022 року повернулись з евакуації та не отримують свого самостійного прибутку. Стверджує, що за період з 24 лютого 2022 року по листопад 2022 року він отримав за свої послуги 37800 гривень, з яких він зобов`язаний нести витрати на утримання офісу - 14400 гривень, із розрахунку 1800 грн/міс. * 8 місяців та комунальні послуги зі сплати електроенергії загалом у сумі 10400 гривень, із розрахунку 1300 грн/міс * 8 місяців. Тобто сума, яка лишається йому на витрати на всіх членів його родини, яка складається з 2-х неповнолітніх дітей і дружини, яка не працює, становить 1625 гривень, із розрахунку залишку прибутку 13000 грн./на 8 місяців. Вважає, що вказане свідчить про його об`єктивну неможливість утримувати членів родини, які мешкають разом зі ним однією сім`єю, і при цьому сплачувати аліменти. При цьому стверджує, що він намагається розпочати і налагодити систематичність своєї професійної діяльності з метою отримання регулярного прибутку і розпочати виконувати обов`язки по виплаті аліментів на утримання сина [PERSON] , але не зможе цього зробити разом з сумою боргу за вказаний період, накладеними штрафами у вигляді пені, арештом його рахунків, забороною керувати транспортним засобом і іншими обмеженнями матеріального характеру, які будуть застосовуватись до нього у зв`язку з наявністю в нього боргу по аліментам, яка з лютого 2022 року та станом на 08 грудня 2022 року становить - 21864 гривні 70 копійок. Разом з цим, зазначає про те, що враховуючи не систематичність отримання ним прибутку і можливість накладення арешту на його рахунки з боку виконавчої служби і стягнення сум прибутку у повному обсязі (так як часткове стягнення не передбачено, як що боржник не має постійного систематичного прибутку у вигляді заробітної плати), вказане може призвести до порушення прав інших осіб, які перебувають на його утриманні, а це неповнолітній син - [PERSON] , падчерка [PERSON] та дружина, яка доглядає за дітьми і не працює. Вважаю, що обставина, яка виникла з 24 лютого 2022 року по відношенню до його ситуації є істотною обставиною в розумінні ст. 197 СК України для того, щоб звільнити його від сплати боргу за цей проміжок часу по аліментам, у сумі 21864 гривні 52 копійки та, є підставою для встановлення йому на час дії особового періоду - воєнного стану права, сплачувати аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Тому прохає суд звільнити його від заборгованості по аліментам, у загальному розмірі 21864 гривні 52 копійки та, встановити йому на час дії особового періоду - воєнного стану, права сплачувати аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Ухвалою суду від 09 січня 2023 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 39). 16 січня 2023 року позивачем подано заяву про усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду від 09 січня 2023 року, однак недоліки не усунуті у повному обсязі (а. с. 41-42) Ухвалою суду від 30 січня 2023 року позовну заяву залишено без руху повторно, позивачу надано термін на усунення недоліків ( а. с. 43). 01 лютого 2023 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 30 січня 2023 року, позивачем усунуто (а. с. 45-51). Ухвалою суду від 07 лютого 2023 року у справі відкрито загальне позовне провадження та, призначено підготовче судове засідання на 13 годину 40 хвилин 02 березня 2023 року (а. с. 52), копія якої направлена учасникам справи 07 лютого 2023 року за вихідним № 3373/23-вих/2/204/925/23 (а. с. 53). 30 червня 2023 року через підсистему Електронний суд» на адресу суду надійшли додаткові пояснення позивача на відзив відповідачки на позовну заяву (а. с. 103-105), в яких він зазначає про обґрунтованість заявлених ним позовних вимог. В обґрунтування наданих пояснень зазначає про те, що 01 травня 2023 року відповідачкою [PERSON] до суду було подано відзив на його позов, в якому вона заперечує проти позовних вимог в повному обсязі з підстав, що позивач продовжував працювати на підтвердження чого останньою зазначено перелік справ у його провадженні, а відтак вона вважала, що особливих обставин, які мають істотне значення для позивача не наступило. На спростування зазначених доводів відповідач вказує на те, що частина справ, які вказані у відзиві відповідачкою, є справами за попередній період. Натомість, після 24 лютого 2022 року в нього тривалий час не було укладених договорів. Стверджує, що перший договір після зазначених обставин, ним було укладено лише 09 червня 2022 року, а наступний - 31 серпня 2022 року. Більш того, вказує на те, що ситуація і досі аналогічна, бо він має лише по одному-двом договорам за місяць, справи по яких, в основному, є малозначними, а тому не можуть оцінуватись високо, або полягають лише у складанні процесуальних документів, що також не може суттєво вплинути на ситуацію з його матеріальним становищем. На підтвердження виникнення і дії форс-мажорних обставин надає суду висновок торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року за № 2024/02.0-7.1 на який посилається, як підставу для можливого звільнення платника аліментів від обов`язку зі сплати заборгованості за аліментами. Також вказує на несправедливість судової практики Верховного Суду, щодо самозайнятої особи, оскільки за останньою, якщо особа не захворіла яким-небудь тяжким захворюванням, то інші обставини (за цією практикою) не можуть бути визнані судом істотними, так як вони будуть суперечити цій практиці. Вказує, що якщо приймати цю судову практику, враховуючи насамперед норми закону, то у даному випадку для нього, як самозайнятої особи виникають шкідливі наслідки (у випадку відмови судом йому у позовних вимогах повністю), бо він змушений постати перед кримінальною і цивільною відповідальністю. Так, за результатами розгляду цієї справи його будуть притягувати до кримінальної відповідальності за вже поданою заявою по ст. 164 КК України і враховувати висновки суду по цій справі. Крім того, відповідачка буде мати можливість використовувати ці висновки для звернення до суду з позовними вимогами про стягнення з нього пені у розмірі заборгованості по аліментам, а у державного виконавця виникають підстави для накладення на нього і на його рахунки арештів, заборон в державні реєстри на право керування транспортними засобами, виїзду за межі держави і таке інше, що він вважає, в першу чергу вплине на його професійну діяльність та можливість поновити попередній стан прибутків і . як наслідок, в подальшому врегулювати аліментні зобов`язання. Також зазначає про те, що вказані наслідки призведуть до обмеження інтересів інших осіб, які залежать від нього - це члени його родини двоє інших неповнолітніх дітей і дружина, яка виконує обов`язки домогосподарки (не працює, а доглядає за дітьми). Вважає, що у вказаних обставинах це неправильно і незаконно, при цьому він розуміє, що суд під час аналізу повинен рахуватися лише інтересами дитини на користь якої йдуть аліменти, але ж повинен і враховувати інтереси інших неповнолітніх дітей і всі наслідки від прийнятого рішення та його висновків. Тому, прохає суд врахувати, що з травня 2023 року він вже почав виплачувати аліменти у відповідному до рішення суду розмірі і врахувати це разом з вказаними додатковими поясненнями під час прийняття рішення. Однак суд не приймає до уваги вказані пояснення, оскільки матеріали справи не містять відзиву відповідачки, а відтак ознайомитися з його змістом на надати йому оцінку суд не може з підстав відсутності останнього в матеріалах справи. Ухвалою суду від 05 липня 2023 року закрито підготовче провадження у цій справі, справи призначено до розгляду по суті (а. с. 109). Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 106), в якій наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про дату, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином (а. с. 90), причини неявки суду не відомі. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином (а. с. 94, 99), причини неявки суду не відомі. Представник третьої особи Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального Управління міністерства юстиції (м. Харків) у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності та ухвалення рішення на розсуд суду (а. с. 101). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення позовних вимог без задоволення та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено, що сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 20 січня 2012 року (а. с. 26). З відповіді Покровського відділу державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) № 1927-19165 від 07 жовтня 2022 року (а. с. 17 та на звороті) вбачається, що на виконанні у службі перебуває виконавчий лист № 235/3929/19 від 07 листопада 2019 року, виданий Красноармійським міськрайонним судом Донецької області про стягнення зі [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] , аліментів у розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття. Також, з даної відповіді вбачається, що державним виконавцем здійснено розрахунок заборгованості за період з 01 лютого 2022 року по 07 жовтня 2022 року, оскільки за попередній період відповідно до заяви стягувача від 04 жовтня 2022 року, остання претензій по сплаті аліментів не має. Відповідно до вказаного розрахунку, станом на 07 жовтня 2022 року, за позивачем рахується заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 18523 гривні 10 копійок. Натомість, станом на 08 грудня 2022 року за позивачем вже рахується заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 21864 гривні 52 копійки, що підтверджується копією розрахунку заборгованості державного виконавця Безручко В.В. зі сплати аліментів по виконавчому провадженню № 60560421 (а. с. 51). Разом з цим, судом встановлено, що позивач є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а. с. 28). Відповідно до копії трудової книжки позивача серії [NUMBER] (а. с. 29-33), останній після звільнення 24 вересня 2019 року записів про трудову діяльність немає. Також, судом встановлено, що позивач має свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ДН № 5625 від 25 вересня 2019 року, що видане на підставі рішення Ради адвокатів Донецької області № 13 від 28 серпня 2019 року (а. с. 19-20) та, як адвокат, 27 січня 2021 року взятий на облік платників податків, що підтверджується відповідними довідками (а. с. 24-25). З виписки по картковому рахунку позивача № [NUMBER] ДОУ АТ «Ощадбанк» (а. с. 5), вбачається що за період з 24 лютого 2022 року по 08 листопада 2022 року дебет за вказаним рахунком становить 20244 гривні 27 копійок. Відповідно до виписки про фінансовий стан для заповнення декларації по поточних рахунках позивача в ДОУ АТ «Ощадбанк» (а. с. 11-12) вбачається, що за період часу з 24 лютого 2022 року по 08 листопада 2022 року по рахунку № [NUMBER] позивача рахувався: баланс на кінцеву дату у сумі 2724 гривні 36 копійок, надходження за період у сумі 17800 гривень та інші нарахування у сумі 15891 гривня 89 копійок; по рахунку № [NUMBER] : баланс на кінцеву дату 0 гривень, надходження за період - 0 гривень; по рахунку № [NUMBER] : баланс на кінцеву дату 9 гривень, надходження за період - 0 гривень 10 копійок. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Нормою ст. 15 СК України чітко регламентовано, що сімейні обов`язки не можуть бути перекладені на іншу особу. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Таке право кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дитину до її повноліття, який закріплений у ст. 51 Конституції України, а також у ст. 180 Сімейного кодексу України та гарантується Державою, Відповідно до вимог ст. ст. 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Приписами ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини. Положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України визначено, що при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання. Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 30 квітня 2021 року у справі № 283/1309/17. При цьому, приписами ст. 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до вимог ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року, зазначено, що відповідно до вимог ст. 192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. З аналізу вказаних норм випливає, що зазначене погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку зі значним погіршенням матеріального становища батька/матері може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Дана норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Лише за наявності обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Так, позивач в обґрунтування позову посилався на те, що з 24 лютого 2022 року з часу введення воєнного стану він не може повноцінно здійснювати свою професійну діяльність і отримувати прибуток, тому він і не зміг виконувати свої обов`язки у відповідності до рішення суду про сплату аліментів на утримання сина [PERSON] , бо отриманих коштів йому ледь вистачало на утримання ним родини, яка мешкає з ним однією сім`єю (дружина [PERSON] , його син [PERSON] , [INFO] та, падчерка - [PERSON] , [INFO] ), тому він не міг сплачувати аліменти, через що за ним утворився борг, від сплати якого він прохає суд його звільнити, а подальший розмір аліментів зменшити. Однак, суд не може погодитися з вказаними доводами та вважає їх неспроможними, з огляду на наступне. Так, дійсно Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, який затверджено Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX; Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX; Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX; Указом від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500-IX; Указом від 07 листопада 2022 року № 757/2022, затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року № 2738-IX; Указом від 06 лютого 2023 року № 58/2023, затвердженим Законом України від 07 лютого 2023 року № 2915-IX та Указом від 01 травня 2023 року № 254/2023, затвердженим Законом № 3057-IX від 02.05.2023) в Україні введено воєнний стан у зв`язку із військовою агресією російської федерації, який продовжує діяти до 23 серпня 2022 року. Торгово-Промислова Палата України листом від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 повідомила всіх кого це стосується про те, що військова агресія рф проти України, яка стала підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» є форс мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) та те, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремими податковими та/чи іншими зобов`язаннями/обов`язками, виконання яких/-кого настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно до яких/-кого стало неможливим у встановлений термін внаслідок таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Натомість, суд зазначає про те, що сам факт запровадження воєнного стану в Україні без обґрунтування неможливості здійснення ним своєї професійної діяльності (знищено/пошкоджено посвідчення/офіс адвоката; був тяжко поранений/хворий; знаходився на окупованій території; тощо) та, як наслідок прибутку, не може вважатися поважною причиною для безумовного звільнення від сплати заборгованості за аліментами, тим паче, що сам позивач вказує на неможливість повноцінного здійснення такої діяльності, а не на її відсутність взагалі. Крім того, суд зазначає про те, що посилання позивача на те, що через введення 24 лютого 2022 року воєнного стану в країні він в повній мірі не зміг виконувати свої професійні обов`язки та отримувати дохід є неспроможними та необґрунтованими, оскільки дохід самозайнятої особи залежить виключно від організації цією особи власної зайнятості та бажання отримання такого доходу, відтак розмір самого доходу даної особи безпосередньо залежить від її волевиявлення. Так, позивач стверджує про те, що його прибуток за спірний період часу був не регулярний (всього разом 37800 гривень) і недостатній для виконання ним обов`язку по виплаті аліментів на утримання сина [PERSON] , оскільки отриманих ним коштів не вистачало на утримання ним родини, яка мешкає з ним однією сім`єю (дружина [PERSON] , його син [PERSON] , [INFO] та, падчерка - [PERSON] , [INFO] ), і при цьому на сплату аліментів, натомість, жодних доказів того, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проживають разом із позивачем та перебувають на його утриманні, останнім суду не надано. Більш того, судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а. с. 27), які несуть обов`язок щодо її утримання, а законних підстав перебування її на утриманні позивача (удочеріння, опіка тощо) останнім суду не надано. Також суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що у зв`язку з повномасштабним вторгненням рф на територію України відповідачка разом з сином [PERSON] виїхала до Республіки Польща, де отримує міжнародну допомогу як вимушений переселенець разом з дітьми, а відтак щомісячно має прибуток на утримання дитини у розмірі (300 злотих), що еквівалентно 4050 гривень, оскільки ані міжнародна допомога вимушеним переселенцям, ані будь-які інші доходи відповідачки не звільняють позивача від його обов`язку по утриманню сина [PERSON] . Так, судом за наданими виписками позивача встановлено, що за період з 24 лютого 2022 року по 08 листопада 2022 року останнім отримано дохід у сумі 53936 гривень 16 копійок (20244 гривні 27 копійок (а. с. 5)+17800 гривень [NUMBER] гривня 89 копійок (а. с. 11), а не як зазначено самим позивачем 37800 гривень, при цьому з них на аліменти ним сплачено лише 1380 гривень 07 листопада 2022 року. Водночас, судом встановлено, що з даним позовом позивач звернувся до суду у грудні 2022 року, тоді як заборгованість зі сплати аліментів, від якої він прохає суду його звільнити, виникла у нього одночасно з введенням в країні воєнного стану - 24 лютого 2022 року, тобто зі спливом майже 10 місяців. При цьому, у вказаний період часу, позивач із позовом до суду щодо зменшення розміру аліментів у зв`язку з погіршенням його матеріального стану не звертався, аліменти навіть в мінімальному розмірі не сплачував, тобто вказана заборгованості у сумі 21864 гривні 52 копійки, утворилася у позивача виключно через його ухиляння від виконання батьківських обов`язків щодо утримання власного сина. Разом з цим, суд зазначає про те, що не заслуговують на увагу суду доводи позивача щодо підстави для зменшення розміру аліментів - через брак грошових коштів, зокрема, на утримання інших членів його родини, з огляду на наступне. Так, вимогами статей 181, 182 СК України за відсутності домовленості між батьками про спосіб виконання ними обов`язку утримувати дитину розмір аліментів визначається судом з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що будь-які витрати на утримання дітей мають визначатися за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід ураховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їхній розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 23 грудня 2019 року у справі № 334/10971/16-ц. Крім того, зміна сімейного стану, не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів. Батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19. Разом з цим, суд зазначає про те, що безумовно війна в країні вплинула на усі сфери життя громадян та не оминула жодної категорії населення, натомість Держава активно реагувала на різні виклики війни, адаптуючи чинне законодавство до неочікуваних змін. Так, Законом України від 15 березня 2022 року № 2129-ІХ, який набрав чинності 26 березня 2022 року, було доповнено Закон України «Про виконавче провадження» рядом положень, пов`язаних із військовою агресію рф на території нашої держави, зокрема, доповнено пунктом 10-2 такого змісту: «До набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, зупиняється вчинення виконавчих дій, забороняється заміна стягувачів у виконавчих діях, стягувачами за якими є Російська Федерація або такі особи: громадяни Російської Федерації; юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства Російської Федерації; юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства, відмінного від законодавства України, серед кінцевих бенефіціарних власників, членів або учасників (акціонерів) яких є Російська Федерація, громадянин Російської Федерації або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства Російської Федерації. Зазначене обмеження не застосовується до громадян Російської Федерації, які проживають на території України на законних підставах, та юридичних осіб, створених та зареєстрованих відповідно до закону України, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером) яких є виключно громадяни Російської Федерації, які проживають на території України на законних підставах, або виключно громадяни України та громадяни Російської Федерації, які проживають на території України на законних підставах. Тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України: фізичні особи можуть здійснювати видаткові операції з рахунків, на кошти яких накладено арешт органами державної виконавчої служби, приватними виконавцями, без урахування такого арешту за умови, якщо сума стягнення за виконавчим документом не перевищує 100 тисяч гривень; юридичні особи - боржники можуть здійснювати видаткові операції з рахунків, на кошти яких накладено арешт органами державної виконавчої служби, приватними виконавцями, виключно для виплати заробітної плати в розмірі не більше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати в місяць на одного працівника такої юридичної особи, а також сплати податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування; припиняється звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника (крім рішень про стягнення аліментів та рішень, боржниками за якими є громадяни Російської Федерації); визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану. Забороняється відкриття виконавчих проваджень та вжиття заходів примусового виконання рішень на території адміністративно-територіальних одиниць, які тимчасово окуповані внаслідок військової агресії Російської Федерації, у період такої окупації. За рішеннями про стягнення аліментів підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці, які здійснюють відрахування з заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника, перераховують стягнуті кошти на визначений у заяві або зверненні стягувача рахунок, а у разі відсутності реквізитів рахунка стягувача - на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, приватного виконавця». Натомість, питання стягнення аліментів під час війни не зазнало кардинальних змін, а виключно в частині виконання рішень на тимчасово окупованих територіях України державою-агресором. При цьому, ні вищевказаний Закон ні будь-які інші зміни в законодавстві не передбачають жодних змін: ані щодо обов`язків батьків забезпечувати дітей та платити аліменти, ані звільнення їх від виконання такого через воєнний стан, ані заборони нарахування та стягнення пені за прострочення сплати аліментів. Більш того, суд зауважує, що як і в мирний час, так і особливо у нинішніх реаліях війни, діти потребують особливої уваги та турботи, додаткових гарантій захисту їх прав та законних інтересів. Тому, як і у мирний час, так і у період дії військового стану батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з статтями 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. З огляду на викладене, враховуючи те, що позивач перебуває у працездатному віці, є фізично здоровим, має вищу юридичну освіту та свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю, є самозайнятою особою, який у період з 24 лютого по 08 грудня 2022 року здійснював свою професійну діяльність та отримував дохід, при цьому зобов`язання зі сплати аліментів на утримання власного сина [PERSON] за виконавчим листом № 235/3929/19 від 07 листопада 2019 року , що виданий Красноармійським міськрайонним судом Донецької області не виконував, а з позовом до суду про зменшення розміру аліментів у зв`язку з погіршенням його матеріального стану не звертався, зважаючи на те, що жодних належних, допустимих та достатніх доказів того, що об`єктивно введений з 24 лютого 2022 року воєнний стан вплинув на його неможливість здійснення ним своєї професійної діяльності, суду не надав так само, як і доказів того, що на його утриманні перебувають інші члени його родини, суд вважає, що заборгованість позивача зі сплати аліментів у сумі 21864 гривні 52 копійки виникла не у зв`язку з введенням воєнного стану в країні, а через злісне невиконання ним батьківського обов`язку по утриманню власного сина [PERSON] та з метою ухилення від виконання судового рішення щодо їх стягнення, а підстави для зменшення розміру аліментів ним не підтвердженні належними, достатніми та допустимими доказами, а відтак суд дійшов переконливого висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, через що у їх задоволенні слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. На підставі приписів ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, судовий збір не відшкодовується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed