Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-09 00:00:00

29.12.2021р. [PERSON] через свого представника - адвоката Кандрашина К.В. (діє на підставі договору від 29.10.2021р. і ордеру від 06.12.2021р. - а.с. 14, 15) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (третя особа - Орган опіки та піклування в особі Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради) про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною (а.с. 1-4) Ухвалою судді Наумової О.С. від 15.02.2022р. відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у загальному позовному провадженні, призначено проведення підготовчого засідання у справі (а.с. 22). Ухвалою суду від 24.05.2022р. зобов`язано Орган опіки та піклування в особі Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради надати висновок щодо участі у вихованні та спілкуванні [PERSON] з дитиною - сином [PERSON] , [INFO] (а.с. 32). Ухвалою суду від 03.08.2022р. за клопотання представника позивача витребувано у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про перетинання державного кордону України у період з 24.02.2022р. по 01.08.2022р. [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] , [INFO] (а.с. 40). Ухвалою суду від 05.09.2022р. за клопотання представника позивача повторно витребувано у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про перетинання державного кордону України у період з 24.02.2022р. по 01.09.2022р. громадянкою України [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) та громадянином України [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 13.10.2022р. визнано явку відповідачки [PERSON] обов`язковою, викликано її в судове засідання (а.с. 55). Підготовче засідання у справи закрите 15.06.2023р. і справу призначено до розгляду по суті (а.с. 142). В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що з 27.10.2015р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.05.2017р. шлюб розірваний, син залишився проживати з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2017р. з позивача стягнуті аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини заробітку. Станом на день подання позову заборгованість по аліментам відсутня. Зазначив, що між сторонами склалися неприязні стосунки. Відповідачка чинити перешкоди у вихованні сина, не дозволяє спілкуватися, зустрічатися з дитиною, чим порушує батьківські права. Спроби вирішити питання мирним шляхом сторони не можуть, тому позивач звернувся до суду із цим позовом. Комісією сектору управління служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровського району проведено обстеження умов проживання позивача за адресою [ADDRESS] , встановлено, що умови проживання є задовільними, є можливість забирати дитину з ночівлею, про що складений акт від 01.02.2021р. 03/580. Син [PERSON] відвідує садок (школу), де він перебуває з 09 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. з понеділка по п`ятницю. Тому позивач вважав за доцільне встановити йому кілька днів для побачень з сином у вихідні, святкові дні, кожного вівторка та четверга. На підставі викладеного, просив усунути перешкоди в участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною, встановивши порядок участі у спілкуванні та вихованні сина [PERSON] , [INFO] : побачення кожні 1 і 3 субота місяця з 13 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв.; побачення кожні 2 і 4 неділя місяця з 13 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв.; побачення кожного вівторка та четверга місяця з 16 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв.; щорічно влітку протягом 14 днів для сумісного відпочинку за попередньою домовленістю батьків. Також просив компенсувати судові витрати по справі. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала. 22.12.2022р. надала на електронну адресу суду відзив на позовну заяву (а.с. 74-75), у якому зазначила, що позивач ніколи не спілкувався з сином [PERSON] від народження, не знає його. Подання позивачем позову є утворенням штучного спору. Син [PERSON] вважає батьком першого колишнього чоловіка відповідачки (батька її доньки) [PERSON] , з яким у сина гарні відносини, [PERSON] називає його батьком. У період спільного проживання позивач погано ставився до відповідачки, чинив психологічне і фізичне насильством щодо неї і сина, якому було від 2-х до 6-ти місяців, тому відповідачка відчувала постійних страх. Позивач є колишнім працівником міліції, відділу розшуку, він бив її постійно, не залишаючи слідів, хоча на ребрах був перелом. Потім знімав відео після побиття. Побоями вимагав переоформлення її квартири по [ADDRESS] на нього. Сина [PERSON] , коли йому було 6 місяців, неодноразово увозив невідомо куди і вимагав гроші за його повернення. Також бив дитину у віці 8-ми місяців, від чого [PERSON] став задихатися, в подальшому лікувався у невропатолога. У віці 2-х місяців у сина [PERSON] виявлений був порок серця. Коли відповідачка намагалася викликати швидку дитині, у якої були бронхоспазми, позивач розбив молотком її мобільний телефон. У подальшому вона сховалася із сином у [PERSON] , який усі роки допомагав лікувати сина. [PERSON] лікувався у клініці «Охмадит» у Києві від пороку серця, реактивного артриту, позивача поряд не було, він заявляв, що відповідачка спеціально вигадує хвороби дитини. Після того, як сторони перестали жити разом, позивач погрожував їй та сину. У подальшому відповідачка дізналася, що позивач відбував покарання, вживав наркотики. Неодноразово був за кермом у нетверезому стані. Позивач погрожував, що дитину вивезе з України, шантажував цим, щоб відповідачка оформила на нього квартиру. Батьки позивача також ніколи не бачили онука і не цікавились його життям. Наразі вони із сином перебувають у Данії, куди вони виїхали після початку війні у березні 2022 року. У Данії почуває із сином у безпеці, має роботу, син ходить до школи, отримує допомогу від установ Данії. Позивач ніколи не спілкувався з дитиною і не виказував такого бажання. Син [PERSON] усі свої 7 років не знає позивача взагалі, ніколи з ним не спілкувався і не знає, що він є його батьком. Зазначила, що вона з дитиною не планує повернення в Україну. Просила закрити провадження або зупинити провадження до повернення в Україну. Також відповідачка 22.12.2022р. надала заяву (а.с. 76 - 79), у якій вказувала, що з березня 2022 року із сином мешкає у Данії, у місці Херсхольм. Надає документи, які це підтверджують: закордонні паспорти з відмітками про перетинання кордону України у Чопі від 08.03.2022р., реєстрація у таборі для біженців в Данії, документ, що підтверджує отримання виду на проживання у Данії, дозвіл на тимчасове перебування в Данії, візи для в`їзду в Данію , довідку про проживання і реєстрацію в Данії з 04.05.2022р. тощо. В Данії у них є житло, у відповідачки є робота, син ходить до школи, перебуває у безпеці, їм надається допомога від установ Данії. Пояснила, що не може узяти участь у справі в режимі відеоконференції, оскільки не знає як це робити, не має такої можливості, не має адвоката. Також відсутній висновок органу опіки та піклування із цього питання. Вважала, що у справі відсутній предмет спору. Просила закрити провадження по справі за відсутності предмету позову або зупинити провадження. Представник позивача - адвокат Кандрашин К.В. у судові засідання надав заяви, у яких просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримав повністю (а.с. 139, 145). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, місце та час розгляду справи повідомлялася неодноразово. Суд також визнавав її явкою обов`язковою. Суд за клопотанням відповідачки неодноразово відкладав розгляд справи. Так, 10.05.2022р. на електронну адресу суду відповідачка направила заяви, у яких зазначила, що обізнана про розгляд справи на 13.05.2022р. У зв`язку з військовим станом в Україні вона з сином виїхали за межі України в іншу країну. Просила відкласти розгляд справи на невизначений термін, до закінчення воєнного стану в Україну не повернуться (а.с. 26, 27). 28.07.2022р. на електронну адресу суду відповідачка [PERSON] направила заяву, у якій зазначила, що у зв`язку з воєнними діями в Україні вона з дітьми виїхала за межі країни, проживає в Німеччині, м. Мюнхен, Maria Probst-Strabe. Зазначила, що протягом шести років позивач [PERSON] не виконував своїх батьківських обов`язків, аліменти оплачував не вчасно, затримував на рік, дитина з ним не знайома. Протягом 2020-2021 років відповідачка планувала продати квартиру з метою поліпшення житлових умов для дитини. Позивач відмовив у продажу квартири, що не відповідає інтересам дитини. Відповідачці відомо про розгляд справи на комісії. Просить до повернення в країну справу без неї не розглядати, вважала за доцільне провести оглянути дитини у психолога, адже дитина не знає батька. Дитини немає в Україні, зустрічі не можуть відбуватися. Просила відкласти судове засідання до повернення дитини в Україну (а.с. 37). 21.11.2022р. на електронну адресу суду відповідачка [PERSON] направила заяву, у якій зазначила, що вона з дитиною не перебуває на території України. У зв`язку з воєнним станом виїхала з дитиною евакуаційним потягом «Дніпр-Чоп» 07.03.2022р., надсилала копії паспортів, де вказано позначку про перетин кордону в Чоп . На даний момент вони отримали візу SL1 на тимчасове проживання на два роки у Данії. Промила до повернення в Україну справу не розглядати, відкласти судове засідання до повернення дитини в Україху, однак найближчим часом повертається в України не планує (а.с. 60 - 63). 28.11.2022р. на електронну адресу суду відповідачка [PERSON] направила клопотання про відкладення розгляду справи на січень 3023 року у зв`язку із пошуком представника (а.с. 64). Від представника третьої особи - Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради - Якимчук В.В. (діє на підставі довіреності від 14.12.2021р. - а.с. 45) 05.08.2022р. надана заява, у якій представник на ухвалу суду про витребування висновку щодо участі у вихованні та спілкуванні [PERSON] із сином [PERSON] , повідомив, що 27.07.2022р. на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини розглядалося це питання. [PERSON] надала письмову заяву про те, що вона із сином [PERSON] , 2015 р.н. з березня 2022 року перебуває за межами України та просить до її повернення не розглядати це питання. Тому орган опіки та піклування не в змозі скласти відповідний висновок (а.с. 44). Стосовно клопотань і заяв відповідачки про зупинення провадження у справі до закінчення воєнного стану і до повернення її в Україну, суд зазначає, що у відповідності до ч. 2 ст. 252 ЦПК України не допускається зупинення провадження у справі про участь одного з батьків або родичів у вихованні дитини, спілкуванні з дитиною. Тому правові підстави для зупинення провадження у даній категорії справ - відсутні. Щодо доводів відповідачки про наявність підстав для закриття провадження у зв`язку із відсутністю предмета спору, суд зазначає таке. У відповідності до п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Згідно із висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04, провадження № 12-67гс19 закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення. Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи. Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Судом із позову та відзиву встановлено, що у даній справі наявний предмет спору, при цьому, він був наявний як на час пред`явлення позову, так і на час розгляду справи, оскільки між сторонами існують спірні відносини щодо участі батька у вихованні дитини. Сам той факт, що відповідачка не заперечує проти побачень із дитиною, не виключає спір щодо порядку та способів участі позивача у вихованні дитини. Тому відсутні правові підстав для закриття провадження у відповідності до п. 2 ч. 1 ст.255 ЦПК України. З огляду на викладене, суд розглядає справу по суті. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши позиції сторін та докази у справі, встановив такі обставини справи та відповідні ним правовідносини. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Встановлено, що сторони з 27.10.2015р. перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 10). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.05.2017р. у справі № 201/1740/16-ц шлюб між сторонами розірваний (а.с. 11). Як вказує позивач, син залишився проживати з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . За даними Єдиного державного реєстру судових рішень судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2017р. у справі № 201/13443/17 за позовом [PERSON] стягнуто з [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Дніпропетровська, аліменти на утримання його малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] до досягнення ним повноліття, в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, стягуючи аліменти на користь матері дитини [PERSON] , починаючи стягнення з 19 вересня 2017р. Із заяв відповідачки встановлено, що з березня 2022 року вона з сином [PERSON] виїхали за межі України, з 21.03.2022р. мешкають у Данії, у місці Херсхольм. Перетин кордону підтверджено паспортами громадян України для виїзду за кордон з відмітками про перетин кордону України у Чопі від 08.03.2022 р. (а.с. 80, 85 - 86, 90). Як вказує відповідачка, надані нею документи (а.с. 92 - 109) підтверджують реєстрацію у таборі для біженців в Данії, отримання виду на проживання у Данії, наявний дозвіл на тимчасове перебування в Данії, особистий CPR номер для перебування в Данії, візи для в`їзду в Данію , довідка, що підтверджує проживання, реєстрацію адреси в Данії з 04.05.2022р., зарахування сина [PERSON] до школи Horsholm . Відповідно до положень ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі статтями 11, 15 Закону Україну «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Статтею 141 Сімейного кодексу України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст. 142 СК України діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Статтею 150 СК України встановлені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. У відповідності до ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. У фактичних підставах позову, який був поданий у грудні 2021 року, тобто ще до повномасштабного вторгнення рф, позивач вказував, що після розірвання шлюбу син [PERSON] залишився проживати з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Комісією служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровського району обстежені умов проживання позивача за адресою [ADDRESS] . Син [PERSON] відвідує садок (школу) у м. Дніпрі, у зв`язку із чим позивач ґрунтував вимоги на тому, що йому слід бачитися із дитиною за своїм місцем проживання за певним графіком. 24.02.2022р. рф здійснено повномасштабне військове вторгнення на територію України, у зв`язку із чим розпочато ведення агресивної війни проти України та захоплення її території. Указом Президента України від 24.02.2022р. № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався. Матеріалами справи підтверджено, що у зв`язку із воєнним станом позивачка разом із сином перебувають в Данії задля безпеки дитини, враховуючи агресію Російської Федерації проти України. Безумовно, ризик перебування відповідачки з сином за місцем свого постійного мешкання, може становити загрозу для безпеки дитини, життя та здоров`я. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини в п. 47 та 50 рішення «Савіни проти України» від 18.12.2008, зазначає «Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, № 307-B). Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу «Хазе проти Німеччини» (Haase v. Germany), № 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги). Між інтересами дитини та інтересами батьків (у цьому випадку інтересами діда й баби) повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (Olsson v. Sweden) від 27.11.1992 р., статус рішення - остаточне), і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами дорослих. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Йогансен проти Норвегії» (Johansen. v. Norway) від 07.08.1996 року, статус рішення - остаточне). Рішення суду за вказаною категорією справ, де предметом спору є можливість одного із батьків бачитися із дитиною, має характер тривалого терміну виконання до досягненню дитиною повноліття. Відповідно до частин 1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога. Звертаючись до суду, позивач визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (постанова Верховного Суду від 14.07.2021р. у справі № 161/2823/19 (провадження № 61-6515св20). Зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Необхідність у зміні предмету позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів. Зміна предмету позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин. Доповнення позовних вимог новими відбувається шляхом зміни предмету позову, а не через збільшення розміру позовних вимог. Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 22.07.2021 у справі № 910/18389/20 та від 17.08.2021р. у справі № 910/19210/15. Одними із основних засад цивільного судочинства є змагальність сторін (ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1 - 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимі докази). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Не дивлячись на те, що позивачеві під час розгляду справи у липні 2022 року стало відомо про те, що відповідачка із сином перебувають за поза межами України, у зв`язку із чим змінилися фактичні обставини спору, позивач упродовж всього розгляду справи не змінював підстави позову, не звертався до суду із відповідним клопотанням щодо доцільності зміни початкових вимог, витребування додаткових доказів, а також взагалі не посилався на інші обставини, не надав відповіді на відзив відповідачки, у якій би обґрунтував свою позицію щодо доцільності зміни порядку участі у вихованні дитини. Також позивач не повідомив суду про звернення з будь-яким іншим позовом до суду, де б визначив інший спосіб захисту свого права. При цьому, судом да даними Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.09.2015р. у справі № 201/13909/15-ц був розірваний шлюб позивача, зареєстрований 19.08.2006р. із [PERSON] . Від даного шлюбу позивач має доньку - [PERSON] , [INFO] , яка є неповнолітньою на даний момент. Наказом Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.07.2018р. у справі № 205/4889/18 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи із 16 липня 2018 року, і до досягнення дитиною повноліття чи змін в майновому становищі сторін. У Єдиному державному реєстрі судових рішень містяться й інші рішення стосовно позивача, про які останній суд не повідомив. Слід зазначити, що сам факт наявності у позивача ще однієї дитини від попереднього шлюбу, яка перебуває на його утриманні, має суттєве значення для визначення графіку побачень із дитиною, адже суд має враховувати інтереси всіх дітей позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави У рішенні Європейського суду з прав людини від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» зазначено, що норма статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинен забезпечити поновлення саме порушеного права особи, яка звернулася за судовим захистом. Виходячи із особливого характеру обставин справи: складної безпекової ситуації, викликаної збройною агресією Російської Федерації проти України, вимушений виїзд відповідачки за кордон та отримання ними статусу тимчасового захисту в Данії, унеможливлює задоволення позовних вимог у той спосіб, який просить позивач, що у свою чергу унеможливить й виконання рішення суду в частині особистих побачень позивача із сином на території України. З урахуванням викладеного, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України у зв`язку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати із відповідачки не стягуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed