Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до [PERSON] про стягнення 33 282,53 доларів США, у тому числі: -31 350 доларів США заборгованості за договором позики від 04.12.2020; -1\~932,53\~долари США\~ 3%\~річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 05.03.2021 по 24.03.2023. Позовну заяву обґрунтовує невиконанням відповідачем умов договору позики від 04.12.2020 в частині порушення останнім умов щодо повернення отриманої позики у сумі 31 350 доларів США, яку [PERSON] мав повернути в строк до 04.03.2021. Разом з позовною заявою позивачем заявлено клопотання про забезпечення позову шляхом заборони відчуження нерухомого майна, яке належить відповідачу. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.04.2023 у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову відмовлено. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.04.2023 позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.04.2023 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 02.06.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд. 08.06.2023 до канцелярії суду надійшла заява позивача про забезпечення позову. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.06.2023 у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено. У судове засідання представник відповідача не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові. Також у судовому засіданні надав суду для огляду оригінал договору позики від 04.12.2020. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача у відкритому судовому засіданні, дійшов наступного висновку. 04.12.2020 між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) укладений договір позики, відповідно до п.1.1. якого позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти у розмірі 31 350 доларів США на зазначений нижче термін, а позичальник зобов`язується повернути зазначену суму в обумовлений цим договором строк. Пунктом 1.2 визначено, що грошові кошти, передбачені п.1.1 договору передані позичальнику до підписання цього договору. Згідно п.1.3 договору позичальник зобов`язується повернути позикодавцю отримані у борг грошові кошти до четвертого березня 2021 року. Договір підписаний з обох боків. Згідно з ч.1 та ч.3\~ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. У відповідності до ч.1\~ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч.3, ст.10\~та ч.1, ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ст.61 ЦПК України. За правилами\~ст.525 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Постанова судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року наголошує, що «Згідно із частиною другою\~статті 1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». Як передбачає ч.1\~ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи те, що у справі відсутні докази належного виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором позики, позовні вимоги про стягнення з відповідача основної суми грошового зобов`язання є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Положеннями ч.1-2 ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. Отже, згідно з чинним законодавством гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України (такий висновок суду відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 16.01.2019 №373/2054/16-ц). Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству, отже стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за договором позики від 04.12.2020 року у сумі 31 350 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Положенням ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Загальна сума 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 05.03.2021 по 24.03.2023 від суми боргу 31 350 доларів США становить 1 932,53 доларів США. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved