Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-04 00:00:00

У липні 2022р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-9) до відповідача ТОВ «Авентус Лізинг», в якому просив суд: - визнати нікчемним договір фінансового лізингу № КВ-050719/186 від 05 липня 2019р. (далі по тексту - договір), укладений між сторонами (далі по тексту - вимога № 1); - стягнути з відповідача на свою користь сплачені кошти у розмірі 248266,15 грн. (далі по тексту - вимога № 2); - стягнути з відповідача на свою користь у відшкодування моральної шкоди 5000,0 грн. (далі по тексту - вимога № 3); - стягнути з відповідача на свою користь судові витрати (далі по тексту - вимога № 4). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 05 липня 2019р., між сторонами був укладений договір, предметом якого є автомобіль «AUDI A4 Avant» 1,8 TFSI, 2009р. випуску, зареєстрований ТСЦ 8044 від 05 липня 2019р. З метою виконання умов договору, позивачем було здійснено ряд лізингових платежів на суму 201560,38 грн. Окрім того, позивачем неодноразово здійснювалися ремонті роботи предмету лізингу через його незадовільний технічний стан. Сума, витрачена на ремонт предмету лізингу складає 46705,77 грн. 07 лютого 2020р. у зв`язку чисельними дефектами, несправностями предмету лізингу, які неможливо було встановити при візуальному огляді на момент укладення відповідного договору, позивач відмовився від договору лізингу. Актом повернення (вилучення) майна з фінансового лізингу за договором, у зв`язку з відмовою (розірванням) за ініціативою лізингоодержувача автомобіль було повернуто лізингодавцю. Позивач вважає, що укладений між сторонами договір, предметом якого є транспортний засіб, а сторонами договору фізична і юридична особи, всупереч положень ст. 799 ЦК України, не було нотаріально посвідчено, а тому в силу положень ст. 220 цього ж Кодексу, він є нікчемним, що узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 16 грудня 2015р. по справі № 6-2766цс15 та від 19 жовтня 2016р. № 6-1551цс16. Крім того, позивач вважає, що оспорюваний договір має несправедливі умови, встановлені пунктами 2, 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки передбачає повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору, та не передбачає права позивача, як споживача, стосовно відповідача, у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання ним договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку відповідача, як продавця (виконавця, виробника), що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків і завдає шкоди споживачеві. В оспорюваному договорі передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень, однак таке право у лізингоодержувача умови договору не містять. Також позивач вважає, що відповідачем було вчинено правочин без відповідного дозволу (ліцензії), оскільки у Державному реєстрі фінансових установ відсутня інформація про наявність ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), що суперечить вимогам законодавства. Необхідність наявності ліцензії у правовідносинах, що склались між сторонами договору, випливає із змісту п.4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в редакції, що діяла на момент укладення договору, за яким діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Крім того, на думку сторони позивача, відповідачем йому була заподіяна моральна шкода, яку він оцінює в 5000,00 грн., враховуючи вимоги справедливості, добросовісності та розумності. Для позивача моральна шкода полягає в несправедливих умовах договору, що породжує істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків, не поверненням сплачених грошей, приниженні гідності, престижу, репутації позивача, прав як споживача. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 18 липня 2022р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 20 вересня 2022р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 83-90), відповідно до змісту якого відповідач просив суд, у задоволенні позову відмовити. Вважає, що підписання сторонами договору, це визнання певних умов договору; своїм підписом на договорі лізингоодержувач підтвердив, що він був ознайомлений з умовами договору та всіма додатками до нього, що йому зрозумілі всі умови і наслідки укладення договору. Визнання недійсним нікчемного правочину договору є неналежним способом судового захисту, отже вказана позовна вимога до задоволення не підлягає. Правомірність укладання ТОВ «Авентус Лізинг» договору підтверджується спеціальними нормами регулятора, що передбачають можливість здійснення юридичною особою такої діяльності без отримання статусу фінансової установи та ліцензії. Будь - якого підтвердження спричинення йому моральної шкоди позивачем не надано. 17 листопада 2022р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 107-112), в якій відповідач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, зазначивши, що доводи відповідача є безпідставними та необґрунтованими і не спростовують доводів сторони позивача наведених у позові. Заперечення на відповідь на відзив стороною відповідача не подавались. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав наведених у позові, відповіді на відзив, просила суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечив, з підстав, наведених у відзиві на позов. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Стаття 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлює, що відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 2 цієї статті, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору та правила статті 628 ЦК України. Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст. 3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 05 липня 2019р. між ТОВ «Авентус Лізинг» (лізингодавець) і [PERSON] (лізингоодержувач) було укладено договір, відповідно до умов якого лізингодавець набуває у власність і передає на умовах фінансового лізингу в платне володіння і користування з правом викупу бувше у використанні майно (далі по тексту - предмет лізингу), найменування і характеристики якого вказані у Спеціфікації (Додаток №2 договору), а Лізингоодержувач зобов`язується прийняти предмет лізингу, оплачувати лізингові платежі, зазначені в Графіку внесення лізингових платежів (додаток №1 до договору), а також інші платежі відповідно до умов договору (п.1.1 договору). Відповідний договір було укладено сторонами у простій письмовій формі. Свої зобов`язання відповідач виконав, зокрема, придбав предмет лізингу, а саме автомобіль «AUDI A4 Avant» 1,8 TFSI, 2009р. випуску, шасі № [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , зареєстрований ТСЦ 8044 від 05 липня 2019р., свідоцтво про реєстрацію ТЗ [NUMBER] та передав його у користування позивачу, на підставі Акту приймання - передачі від 05 липня 2019р. Відповідно до п. 3.3. умов договору, з моменту підписання сторонами Акта прийому - передачі предмет лізингу вважається таким, що був прийнятим лізингоодержувачем в належному технічному стані та у відповідності до вимог останнього, до лізингоодержувача переходять усі ризики, пов`язані з користуванням та володінням предметом лізингу (в тому числі, але не обмежуючись, відповідальність за збереження, ризик випадкового знищення, втрати, загибелі або випадкового пошкодження предмета лізингу). Судом встановлено, і не заперечувалось представниками сторін в судовому засіданні, з метою виконання умов договору позивачем було здійснено ряд лізингових платежів на суму 201560,38 грн. Згідно з п. 8.9. умов договору, лізингоодержувач має право достроково в односторонньому порядку розірвати договір (відмовитися від договору) та повернути предмет лізингу з власної ініціативи, письмово повідомивши про це лізингодавця. При цьому, відповідно до п. 8.8. та 8.9. умов договору вилучення (повернення) предмета лізингу, припинення (відмова від договору) не звільняє лізингоодержувача від сплати всіх нарахованих та несплачених платежів згідно з договором. 07 лютого 2020р. Актом повернення (вилучення) майна автомобіль (предмет лізингу) було повернуто лізингодавцю. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з вимогами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Нормами ст. ст. 203, 627 ЦК України закріплено, що правочин є чинним, якщо його зміст не суперечить цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасників є вільним і відповідає їхній волі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору. За імперативними положеннями ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається в письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч. 1 ст. 220 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Судом встановлено, що договір, укладений між сторонами, нотаріально посвідчений не був. Отже, зазначений договір, підписаний сторонами, є нікчемним, тобто не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені. Аналогічний висновок відповідає позиції, викладеній у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015р. (справа № 6-2766цс15), від 19 жовтня 2016р. (справа № 6-1551цс16), від 18 січня 2017р. (справа № 6-648цс16), а також у постановах Верховного Суду від 27 червня 2018р. у справі № 340/196/17 (касаційне провадження № 61-30199св19), від 21 березня 2019р. у справі № 148/159/17 (касаційне провадження № 61-25725св18), від 22 липня 2019р. у справі № 728/150/17-ц (касаційне провадження № 61-24387св18), від 29 липня 2019р. у справі № 547/1220/16-ц (касаційне провадження № 61-36246св18). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019р. у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), погоджуючись із висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016р. у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2018р. у справі № 369/2770/16-ц і від 07 листопада 2018р. у справі № 357/3394/16-ц, дійшла висновку, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (ч. 2 ст. 216 ЦК України). Згідно ч.5 ст.216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимога № 1 не підлягає задоволенню, оскільки нікчемність правочину прямо встановлена законом. Разом з тим, є законні підстави для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, а саме: стягнення з ТОВ «Авентус Лізинг» на користь [PERSON] грошових коштів в розмірі 201560,38 грн., сплачених за ним за договором, який є нікчемним. Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018р. (справа №288/383/15-ц, провадження№61-6009св18). В той же час вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат, понесених позивачем на ремонт предмета лізингу, в сумі 46705,77 грн., то в цій частині вимога № 2 не ґрунтуються на вимогах закону та умовах укладеного між сторонами договору, а відтак, не підлягає до задоволення, зважаючи на те, що протягом всього часу розгляду справи стороною позивача не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу, на підтвердження того, що ремонт предмету лізингу відбувся саме, внаслідок дій/бездіяльності саме сторони відповідача, а не у зв`язку з експлуатацією автомобіля позивачем. Вирішуючи вимоги про стягнення моральної шкоди (вимога № 3), суд керується наступним. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема завдання моральної шкоди іншій особі (п. 3 ч, 2 ст. 11 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 216 ЦК України, якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995р. в п. 5 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В той же час, позивачем не доведено, що йому завдано моральну шкоду укладенням нікчемного правочину, стороною якого він є, в результаті винних дій відповідача. Враховуючи, що не встановлено вину виключно відповідача у таких діях, то відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди позивачу з цих підстав. Суд також враховує правила п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Враховуючі відсутність доказів на підтвердження спричиненої моральної шкоди, обґрунтування її розміру та приймаючи до уваги, що вимоги позову про відшкодування моральної шкоди ґрунтуються на тому, що неправомірними діями відповідача позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає в несправедливих умовах договору, ненаданням йому автомобіля і не поверненням сплачених коштів, через що він зазнав переживання та душевні страждання, то правові підстави для застосування правил про відшкодування моральної шкоди відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» відсутні. Щодо інших доводів сторін, викладених у заявах по суті справи, суд зазначає, що у п. 23 рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006р. (заява №63566/00) «Пронін проти України» зазначено, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Відповідно до ст. ст. 137, 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, пропорційно до частини задоволених вимог у розмірі 2015,6 грн.; витрати на професійну правничу допомогу 6500,0 грн.

Outcome: partial