Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-16 00:00:00

29.12.2022 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про зняття арешту з нерухомого майна. В обґрунтування позову зазначила, що Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07.07.2003 року, було накладено арешт на квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка належить Позивачу. Вказаний арешт було накладено в межах справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріального та морального збитку. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 06.06.2006 року, Позивач змінила прізвище із [PERSON] на [PERSON] . Вказаний спір вже давно вирішений між сторонами, проте, арешт і досі накладений на зазначену квартиру. Згідно інформаційної довідки від 24.06.2021 року, арешт було накладено Першою одеською державною нотаріальною конторою на підставі ухвали Суду Приморського району м. Одеси б/н від 07.07.2003 року. Позивач зверталася до суду із заявою про скасування арешту від 27.06.2022 року із квартири за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2022 року у справі №522/7895/22, було відмовлено Позивачу у задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову.. У зв`язку з цим, позивач позбавлена можливості реалізувати своє право власності на належне її нерухоме майно. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25 січня 2023 року провадження по справі відкрито. 22 березня від позивача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутністю. У судове засідання, яке призначено на 17.07.2023 року учасники справи не з`явилися. Представник позивача надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, про час та місце судового засідання повідомлявся в порядку, передбаченому законом. Правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до наданого заявником витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що арешт на квартиру за адресою: [ADDRESS] накладено на підставі ухвали б\\н 07.07.2003 року Приморського районного суду м. Одеси ( рег. Номер 8178821 від 12.11.2008 р) та постанови бн, 14.07.2003, Приморським РВ УМВС України в Одеській області ( рег. Номер 8274049 від 09.12.2008 р). Та зазначено: «З метою дослідження справи та оригіналу вказаної ухвали від 07.07.2003 року судом було направлено запит до архіву Приморського районного суду м. Одеси з витребуванням справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріального та морального збитку чи оригіналу судового рішення по даній справі, яка розглядалась у Приморському районному суді м. Одеси в 2003 році. 05.07.2022 року до справи надійшла відповідь, відповідно до якої встановлено, що справа за вказаними сторонами не реєструвалась у Приморському районному суді м. Одеси, отже надати вказаний оригінал судового рішення не є можливим. Ухвалення Приморським районним судом м. Одеси «Определения» від 07.07.2003 року, копію якого надана заявником, не підтверджується, а наявність справи у 2003 році за участю сторін вказаних в даному «Определении» не підтверджена архівом суду. Однак, як вбачається з матеріалів провадження арешт на квартиру був накладений не в порядку забезпечення позову (справи та оригіналу ухвали у суді не існує), та на підставі постанови бн, 14.07.2003, Приморським РВ УМВС України в Одеській області. У зв 'язку з чим Приморським райвідділом УМВС ухвалена постанова про арешт майна з матеріалів провадження не вбачається. Суд вважає за необхідне роз`яснити заявнику можливість захисту порушеного права наявністю арешту майна в порядку позовного провадження». Представником Позивача було надіслано запит до Одеського державного нотаріального архіву з метою отримання копії ухвали суду від 07.07.2003 року, , на підставі якої було накладено арешт на квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка належить Позивачу Першою одеською державною нотаріальною конторою. Згідно листа від 12.10.2022 року, було надано відповідь та надіслано копію ухвали від 07.07.2003 року. Суд встановлю, що позивач є власницею квартири за адресою [ADDRESS] , що підтверджується витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна Наявність арешту на майно, що належить позивачці на праві власності та підтверджено державною реєстрацією, перешкоджає їй, як власнику в повній мірі користуватись та розпоряджатись своїм майном, що відповідно суперечить принципам верховенства права. Відповідно до ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Із змісту ч.1 ст. 316 ЦК України виходить, що право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Арешт належного позивачу нерухомого майна порушує міжнародний принци «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власністю після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Згідно з ч. 3\~ст. 2 ЦПК України\~основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Частиною 3\~статті 13 ЦПК України\~визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частина 2\~статті 43 ЦПК\~встановлює, що учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Крім того, як зазначив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11 незняття арешту з майна боржника протягом тривалого часу за відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Відповідно до ст.76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі\~ст. 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі, оскільки зазначений арешт порушує її законні права, оскільки він перешкоджає їй у реалізації права вільно володіти та розпоряджатись своїм нерухомим майном.

Outcome: approved