Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-05 00:00:00

До Київського районного суду м. Харкова 09.07.2019 надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , в якій позивач просить виселити відповідача з членами її родини з його спадщини - житлової площі (частка 52/100), яка належала його батьку [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення; зобов`язати відповідача передати йому або його представнику ключі від квартири двох кімнат його батька; дозволити проникнення до спадщини позивача, а саме до квартири за адресою: [ADDRESS] (частка 52/100), в інтересах спадкоємця [PERSON] для усунення перешкод оформлення спадкового майна, перепису усіх цінних речей батька позивача, документів на квартиру, рухомого майна для подальшої сплати податку ГУ ДФС у Харківській області, усіх комунальних платежів, отримання Свідоцтва про право на спадщину та подальшого користування рухомим та нерухомим спадковим майном; судові витрати покласти на відповідача (т. 1 а.с. 3-5). На обґрунтування позову позивач зазначає, зокрема, що [INFO] у м. Харкові помер його батько, [PERSON] . Довіреністю від 03.12.2018 він доручив своєму родичу [PERSON] бути його представником з питань оформлення його спадкових прав на майно, що залишилося після смерті батька. Для отримання спадщини він до закінчення півроку зареєстрував у Восьмій Харківській державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини. 22.12.2018 він отримав лист від Завідуючої Восьмої Харківської державної нотаріальної контори, що на підставі його заяви про прийняття спадщини після його батька [PERSON] заведено справу № 815/2018, та надано Витяг про реєстрацію у Спадковому реєстрі № 55901588 від 17.04.2019 спадкоємцю за законом після смерті померлого [INFO] [PERSON] . Позивач зазначає, що факт смерті його батька на 52/100 нерухомості за адресою: [ADDRESS] підтверджується довідкою КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради за № 1054856 від 25.02.2019, виданою [PERSON] , свідоцтвом про право на спадщину за законом, довідкою Державного реєстру іпотек, що вказаними параметрами запиту у Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомості про квартиру за адресою: [ADDRESS] відсутні. З метою оформлення та користування рухомим та нерухомим спадковим майном його представник [PERSON] намагався отримати доступ до кімнат, де проживав його батько, тому що треба було вилучити особисті цінні речі його батька та документи, щоб узагальнити, який податок йому потрібно сплачувати для вступу до спадщини. Але двері до квартири його представнику відкрила [PERSON] , яка самовільно захватила житлову площу його батька та не має жодних документів, які підтверджують її права знаходитись у квартирі. Тому він не можливості доступу до цінних речей його батька та документів, не має його і зараз. Також [PERSON] не допустила до квартири техніка КП міськБТІ, заволоділа документами його батька, на що вона не мала ніякого права. Його представник неодноразово усно вимагав [PERSON] звільнити приміщення та передати йому ключі та документи, оскільки частина квартири його батька необхідна для проживання його і його родини з двома малолітніми дітьми, також йому потрібно провести оцінку податку на нерухоме майно (цінні папери, гроші, золоті речі та інше). Враховуючи дані обставини, його представник [PERSON] та громадянська жінка його батька [PERSON] подали до начальника Київського відділу поліції ГУНП в Харківській області Колективну заяву про рейдерський захват та крадіжку спадкового майна, відповіді на заяву не отримали. Позивач вказує, що відповідач у будинку не зареєстрований, не оплачує поточних комунальних платежів, займає приміщення самоправно. Він не має можливості отримати документи та провести оцінку спадкового рухомого майна для того, щоб сплатити податок та вступити в спадок. Через незаконні дії відповідача спадкове майно може бути арештоване, тому що не проводиться оплата комунальних платежів. Позивач зазначає, що відповідач також захватила рухоме майно його батька, яке належить йому як спадкоємцю. Добровільно звільнити приміщення відповідач не бажає, у зв`язку з чим він змушений звернутися до суду, оскільки своїми діями відповідач створює перешкоди в отриманні спадщини, користуванні власністю, не бажає звільнити житлову площу на його вимогу. Даним вчинком порушена недоторканість житла (т.1 а.с. 3-5). Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.07.2019, справа розподілена для розгляду судді Київського районного суду м. Харкова Чередник В.Є. (т.1 а.с. 1). Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова Чередник В.Є. від 12.07.2019 відкрито загальне позовне провадження у даній цивільній справі №640/13557/19 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Харківська міська рада, Восьма Харківська державна нотаріальна контора про виселення з незаконно займаної житлоплощі та проникнення в житло в інтересах спадкоємця для усунення перешкод оформлення та користування рухомим та нерухомим спадковим майном. З метою виконання вимог ч. 1 ст. 189 ЦПК України справу призначено у підготовче провадження (т. а.с. 14). Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова Чередник В.Є. від 04.02.2020 за клопотанням представника позивача залучено до участі у справі [PERSON] , як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (т.1 а.с. 76-77). Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова [PERSON] від 24.02.2020 залучено у справі правонаступника третьої особи - П`яту Харківську державну нотаріальну контору. Закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті (т.1 а.с. 108-109). В провадженні судді Київського районного суду м. Харкова [PERSON] вказана цивільна справа перебувала з 09.07.2019 по 07.09.2020. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.09.2020, у зв`язку зі звільненням судді Київського районного суду м. Харкова [PERSON] відповідно до рішення Вищої ради правосуддя №2438/0/15-20 від 20.08.2020 «Про звільнення судді [PERSON] з посади судді Київського районного суду м. Харкова у зв`язку з поданням заяви у відставку», зазначена вище цивільна справа розподілена для розгляду судді Київського районного суду м. Харкова [PERSON] (т.1 а.с.136). В провадженні судді Київського районного суду м. Харкова [PERSON] вказана цивільна справа перебувала з 07.09.2020 по 22.09.2021. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.09.2021, у зв`язку зі звільненням судді Київського районного суду м. Харкова [PERSON] відповідно до рішення Вищої ради правосуддя №1976/0/15-21 від 14.09.2021 «Про звільнення судді [PERSON] з посади судді Київського районного суду м. Харкова у відставку», зазначена вище цивільна справа розподілена для розгляду судді Київського районного суду м. Харкова Ляху М.Ю. (т.1 а.с. 219-220). В провадженні судді Київського районного суду м. Харкова Ляха М.Ю. вказана цивільна справа перебувала з 22.09.2021 по 20.10.2022. За наслідками повторного автоматичного розподілу справ автоматизованої системи документообігу, який було здійснено 20.10.2022 відповідно до п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.11.2010 №30 (відповідно до Наказу голови Київського районного суду м. Харкова Шаренко С.Л. №02-03/213 від 23.09.2022 «Про надання відпустки по догляду дитиною судді Ляху М.Ю.»), зазначена справа передана в провадження судді Київського районного суду м. Харкова Муратової С.О. (т.2 а.с. 55-56). Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 27.10.2022 [PERSON] прийнято до свого провадження цивільну справу за вказаною позовною заявою про виселення з незаконно займаної житлової площі та проникнення в житло в інтересах спадкоємця для усунення перешкод оформлення та користування рухомим та нерухомим спадковим майном. Розгляд справи ухвалено проводити в загальному порядку, із призначенням справи до розгляду по суті (т.2 а.с. 57-58). В судове засідання сторони, треті особи, їх представники не з`явилися, повідомлялися належним чином про дату, час та місце розгляду справи. 05.07.2023 до канцелярії суду надійшла заява представника позивача [PERSON] - адвоката Гордеюка О.В., в якій він просить цивільну справу №640/13557/19 розглянути на підставі документів, які є в матеріалах справи, за відсутності позивача та його представника; позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення у справі не заперечує (т.2 а.с. 129-130). В ході розгляду справи судом 24.02.2020 від адвоката Гордеюка О.В. також надійшли письмові пояснення по справі (приклади позиції Верховного Суду) (т.1 а.с. 102-103). Представник третьої особи Харківської міської ради, будучи належним чином повідомленим про судові засідання, що призначалися даним складом суду у справі (т. 2 а.с. 66, 74, 84, 88, 98, 104, 124), причини неявки даному складу суду не повідомив. Під час перебування справи в провадженні Київського районного суду м. Харкова ще 10.09.2019 від представника Харківської міської ради надійшла заява про розгляд цивільної справи за відсутності третьої особи (т.1 а.с. 38, 39). Від завідувача П`ятої Харківської державної нотаріальної контори 28.04.2023 на адресу суду надійшов лист розглянути справу у відсутності представника третьої особи (т.2 а.с. 93). 12.06.2023 від третьої особи [PERSON] на електрону адресу суду надійшло клопотання, в якому третя особа, просить, зокрема, у зв`язку з неможливістю бути присутнім на судових засіданнях, проводити розгляд справи без його участі на підставі наявних у суду матеріалів; задовольнити позов [PERSON] у повному обсязі (т.2 а.с. 111-113, 115). В ході розгляду справи судом від третьої особи 14.02.2020 також надійшли письмові пояснення, згідно до яких, він просить задовольнити позов в повному обсязі (т.1 а.с. 91-96). Відповідач [PERSON] , її представник - адвокат Зелінський П.Л. достовірно обізнані про знаходження справи в провадженні Київського районного суду м. Харкова, про що також вказують заяви представника, адресовані іншому складу суду, датовані ще 09.09.2019, 08.11.2019, 14.07.2021 про відкладення розгляду справи (т.1 а.с. 33, 63, 184), та заява від 04.02.2020 щодо розгляду клопотань без його участі (т.2 а.с. 73), заяві щодо явки позивача (Т.1 а.с. 175), відзив на позов не подавали, в судове засідання повторно не з`явилися, повідомлялися належним чином про дату, час та місце розгляду справи даним складом суду (т. 2 а.с. 59, 60, 77, 83, 86, 91-92, 96, 97, 102, 121, 123), причини неявки суду не повідомили. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Таким чином, суд вважає, що відповідач [PERSON] та її представник -- адвокат Зелінський П.Л. не з`явилися в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомили, про час і місце судового засідання були повідомлені належним чином. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов, зокрема: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив. Враховуючи зазначену вище заяву представника позивача [PERSON] - адвоката Гордеюка О.В. від 05.07.2023, в якій він проти винесення заочного рішення у справі не заперечує (т.2 а.с. 129-130), суд ухвалює заочне рішення, при заочному розгляді справи, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] про народження, виданим повторно 28.12.2018 Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області (т. 1 а.с. 6 зворотна сторінка). Згідно дубліката свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.08.2003 (має силу оригінала), виданого 17.04.2019 державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори представнику Небоженка В.О. [PERSON] замість втраченого, спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] , померлої [INFO] , є її син - [PERSON] , що мешкає в [ADDRESS] . Спадкове майно, на яке видане це свідоцтво, складається з : 26/100 (двадцяти шести сотих) частин квартири [ADDRESS] . вищевказана квартира 4-х кімнатна, жилою площею 65.2 кв. м, загальною площею 97.4 кв. м. ізольована (т.1 а.с. 7 зворотна сторінка). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] , виданим повторно 04.01.2019 Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області (т. 1 а.с. 7). Згідно листа від 22.12.2018 № 5892/02-14 Завідуючої Восьмої Харківської державної нотаріальної контори, адресованого [PERSON] , Восьма Харківська державна нотаріальна контора повідомляє, що на підставі його заяви, доставленої поштою 21.12.2018 і зареєстрованої в книзі обліку та реєстрації спадкових заяв за № 3100, заведено справу № 815/2018 після батька [PERSON] , який помер [INFO] (т.1 а.с. 9). Згідно довідки КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради за № 1054856 від 25.02.2019, надана інформація про власників квартири [ADDRESS] станом на 31.12.2012 згідно матеріалів інвентаризаційних справ Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради: власники: 1) [PERSON] , підстава виникнення права власності - свідоцтво про право власності на житло, видане 05.11.1993 ХМЦПДЖФ р. № [NUMBER] , форма власності - приватна, частка - 26/100; 2) [PERSON] , свідоцтво про право на спадщину, видане 08.08.2003 8-ою ХДНК р. № 1-1899, приватна, 26/100; 3) [PERSON] , договір купівлі-продажу , посвідчений 31.12.2001 приватним нотаріусом ХМНО Бєсєда О.Д. р. № 1-1876, приватна, 26/100; 4) [PERSON] , договір купівлі-продажу, посвідчений 20.11.1996 1-ою ХДНК р.№ 1-1412, приватна, 22/100 (т.1 а.с. 10). Третя особа у справі [PERSON] є власником 48/100 часток квартири загальною площею 94,7 кв. м, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 27.02.2008, посвідченого нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саутенко Н.В., реєстровий №1120 та Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №477067 від 14.02.2013 (т.1 а.с. 58-59, 60). 14.01.2019 до Київського відділу поліції ГУНП в Харківській області надійшла колективна заява [PERSON] , [PERSON] , про рейдерський захват спадкового майна, в які вони зазначали, зокрема, що [PERSON] ввела в оману слідчі органи, стверджуючи, що проживала однією сім`єю з [PERSON] , з метою заволодіння майном померлого, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , однак, Київський районний суд м. Харкова не задовольнив заяву [PERSON] по цивільній справі 640/18193/18 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, зазначали також вимоги про повернення представнику спадкоємця викрадених документів померлого [PERSON] , в тому числі для його поховання, повернення оригіналу по смерть [PERSON] , забрати у [PERSON] та передати ключі від зазначеної квартири, виселити її квартири (т.1 а.с. 11-12). Згідно листів Управління соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради від 26.01.2021 № 597-03, від 30.03.2021 № Ч-25/2665-03, [PERSON] перебуває на обліку в Управлінні на підставі її особистої заяви про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 15.08.2016 за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с. 158-159, 163). Згідно протоколу опитування адвокатом [PERSON] особи за її згодою від 15.08.2021, [PERSON] , [INFO] , зазначила, зокрема, що [PERSON] із [PERSON] , з яким вона перебувала у «цивільному шлюбі», були квартирантами її колишнього чоловіка [PERSON] з грудня 2013 року. Приблизно у 2016 р. у [PERSON] та [PERSON] . Через конфліктні відносини з квартиранткою [PERSON] та її громадським чоловіком [PERSON] , з яким покійний неодноразово бився, вони фактично вижили її колишнього з власної квартири, він більшу частину часу проживав у неї та у їх подруги [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Починаючи з 2014 року, вона рідко проживала у квартирі чоловіка, побоювалася погроз квартирантів [PERSON] та її чоловіка [PERSON] , які не бажали з`їжджати з квартири та перестали платити за неї. 08.08.2018 її колишній чоловік не відповів по телефону і вони з друзями та родичами одразу поїхали до квартири та не змогли увійти, тому що квартирантка [PERSON] незаконно замінила замок вхідної двері та відключила телефон [PERSON] (т.1 а.с. 189). Згідно опитування адвокатом [PERSON] особи за її згодою від 15.08.2021, [PERSON] , [INFO] , зазначила, зокрема, що [PERSON] та її громадський чоловік [PERSON] були квартирантами її покійного друга [PERSON] з грудня 2013 року. Приблизно у 2016 році у [PERSON] та [PERSON] . Померлого [PERSON] вона знала з 1988 року, він був її давнім другом, вона була на його весіллі, його колишня дружина [PERSON] , [INFO] , теж її давня подруга, вони дружать сім`ями та регулярно спілкувалися. Вона свідчить, що багато разів [PERSON] скаржився їй на квартирантку [PERSON] , тимчасово переміщену особу з Луганської області. Вона знімала у нього кімнату за 2000 грн. з цивільним чоловіком [PERSON] та дитиною. [PERSON] та [PERSON] погрожували йому, що коли він буде їх виселяти, то з ним жорстоко розправляться, крім того нахвалялись, що дільничний інспектор поліції їхній друг. Покійний [PERSON] бажав їх виселити, вле раптово помер. Зараз [PERSON] захопила майно покійного та всупереч законодавству України, яке гарантує захист прав спадкоємців проживає у квартирі [PERSON] (т.1 а.с. 190). Згідно опитування адвокатом [PERSON] особи за її згодою від 15.08.2021, [PERSON] , [INFO] , зазначає, що [PERSON] із [PERSON] , з яким вона перебувала у «цивільному шлюбі», та малолітня дитина - [PERSON] були квартирантами його двоюрідного брата [PERSON] , що проживав за адресою: [ADDRESS] . Померлий [PERSON] був його двоюрідним братом, він знав його з 1956 року і регулярно спілкувався з ним. Він проживав за адресою: [ADDRESS] , а також у [ADDRESS] , у колишньої дружини [PERSON] та у [PERSON] . Брат мав свій автомобіль і працював таксистом на Центральному ринку. Коли він останній раз спілкувався з двоюрідним братом у травні 2018 року, [PERSON] проживала з [PERSON] та дитиною у другій кімнаті померлого, як квартиранти та платили йому гроші. Його брат скаржився на квартирантку [PERSON] та [PERSON] , що він хоче виселити їх та не знає як це зробити, тому, що у нього виникли дві проблеми: 1. [PERSON] тимчасово переміщена особа з Луганської області і у них багато прав від держави, яка дбає про переселенців (виплати, соціальні субсидії та інш.); 2. Самвел є кримінальним авторитетом так званої «коронованим у законі» між ними були вже три бійки, йому погрожували, дільничний інспектор не втручається. Він рекомендував йому виселити їх рішенням суду, але життя брата раптово підозріло обірвалося. Зараз [PERSON] захопила майно померлого та всупереч законодавству України по захисту спадкового майна привласнила його майно та не пускає до квартири співробітників БТІ, щоб зробити документи на квартиру (т.1 а.с. 191). Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова Ляха М.Ю. від 19.11.2021 витребувано: з П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори (відокремлений підрозділ) - правонаступник Восьмої Харківської державної нотаріальної контори інформацію про те, що саме позивач [PERSON] , своєчасно прийняв спадщину (подав заяву про прийняття спадщини), та є єдиним спадкоємцем після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] , що [PERSON] не входить до кругу спадкоємців та заяву про прийняття спадщини не подавала. Спадкова справа №815/2018; з відділення AT Укрпошта-61005 інформацію про отримання [PERSON] рекомендованої кореспонденції, яка надходить їй на адресу: [ADDRESS] , та зазначити дати отримання кореспонденції; з Харківського районного управління поліції № 1 ГУНП в Харківській області інформацію про виклики за телефоном «102» з боку [PERSON] патрульних нарядів Національної поліції України на адресу [ADDRESS] ; з Центрального району з розподілу електроенергії AT «Харківобленерго» копію заяви [PERSON] від 09.11.2021 та копію з підписом [PERSON] щодо отримання повідомлення від AT «Харківобленерго» щодо відключення електропостачання за адресою: [ADDRESS] , та інформацію щодо відповіді з боку Ат «Харківобленерго» на заяву [PERSON] , яка знаходиться на контролі у юриста Центрального району з розподілу електроенергії АТ «Харківобленерго» Левади Регіни Михайлівни (т.1 а.с. 263). Крім того, в ході судового розгляду справи позивачем в особі його представника, третьою особою [PERSON] надавалися письмові докази щодо підтвердження проживання [PERSON] за зазначеною адресою, з відповідними клопотаннями та поясненнями. Згідно листа П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори від 29.11.2021 № 3205/01-16, на ухвалу щодо інформації про те, що саме позивач [PERSON] , своєчасно прийняв спадщину (подав заяву про прийняття спадщини), та є єдиним спадкоємцем після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] , що [PERSON] не входить до кругу спадкоємців та заяву про прийняття спадщини не подавала, нотаріальна контора повідомляє, що у матеріалах спадкової справи знаходиться заява [PERSON] про прийняття спадщини, яка була зареєстрована в журналі реєстрації вхідних документів за № 3319/02-14 від 21.12.2018 та в книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 3100 від 21.12.2018 о 16 год. 17 хв. , на підставі якої заведено спадкову справу № 815/2018. Інших заяв про прийняття спадщини у справі № 815/2018 немає. Додатково повідомляють, що заяв від [PERSON] в спадковій справі 815/2018 немає (т.2 а.с. 4). У постанові від 22.03.2023 у справі № 463/6829/21-ц (провадження № 61-12264св22) Верховний Суд дійшов висновку, що згідно із нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 ЦК України. Встановлені у справі обставини підтверджують, що позивач після смерті його батька в установленому законом порядку прийняв спадщину, шляхом звернення до нотаріальної контори із відповідною заявою у встановлений чинним законодавством строк. З моменту відкриття спадщини позивач, як спадкоємець першої черги, який прийняв спадщину відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України набув право володіння і право користування спадковим майном, та набуде право ним розпорядитись після оформлення спадщини. Вказаний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 22.03.2022 у справі № 463/6829/21-ц (провадження № 61-12264св22). При винесенні рішення суд враховує також висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 07.04.2021 у справі № 752/14314/16-ц (провадження № 61-3069св19). У відповідності до ч. 1 ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник має право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Виселення є категорією житлового законодавства, тому під час розгляду цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 в справі № 569/4373/16 (провадження № 14-298цс19) вказано, що «не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ». У постанові від 13.10.2020 у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Також необхідно досліджувати питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Стаття 109 Житлового кодексу України містить декілька норм щодо виселення: - частина перша цієї статті встановлює загальне правило щодо виселення, згідно якого виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку; - частина друга цієї статті передбачає правило, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду; - частина друга цієї статті також встановлює виняток із цього загального правила - інше постійне жиле приміщення не надається у разі виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Втім, стаття 109 Житлового кодексу України розміщена в Главі 2 Кодексу «Користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду». Відповідно до статті 61 Житлового кодексу України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Тобто норми цієї глави Кодексу регулюють відносини між державою/органами місцевого самоврядування і фізичними особами - наймачами житла, які не є власниками цього житла. Приписи цієї глави ЖК України не можна застосовувати для регулювання приватноправових відносин між колишнім і новим власником житла щодо усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. Відносини власності врегульовані Конституцією України та Цивільним кодексом України, які передусім і мають застосовуватися до відносин сторін у цій справі. Статтею 41 Конституції України кожному гарантовано право володіння, користування і розпорядження своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Зазначені гарантії відображені й у статті 321 ЦК України, згідно з якою ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Статтею 16 ЦК України передбачено способи захисту цивільних прав та інтересів, виходячи з яких вбачається, що власнику житлового приміщення належить право володіння, користування та розпорядження майном. Відповідно до чинного законодавства України для захисту своїх порушених прав у праві володіння, користування чи розпорядженням житла можна звернутися до суду з позовом про: - усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням; - виселення особи, яка не є власником житлового приміщення; - визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням; - визнання право користування житлом; - усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02.12.2010 установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23.09.1982 у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Виселення - це позбавлення особи права проживати у житловому приміщенні, що знаходиться в приватній власності, а зняття з реєстрації відбувається без фізичного виселення особи. Надаючи оцінку доводам позивача, третьої особи [PERSON] , судом встановлено, що позивач звернувся до суду за захистом порушених речових прав на майно, та вважає, що права та інтереси позивача як спадкоємця після смерті його батька підлягають судовому захисту шляхом виселення [PERSON] з житлової площі (частка 52/100), яка зареєстрована за померлим [INFO] [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення; зобов`язання [PERSON] передати [PERSON] ключі від квартири за адресою: [ADDRESS] . Суд, прийшовши до висновку про часткове задоволення позову, вважає, що позивач має право на захист свого суб`єктивного цивільного права шляхом виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення та її зобов`язання передати позивачу ключі від цієї квартири, оскільки він як спадкоємець першої черги у встановленому законом порядку прийняв спадщину, а тому з часу відкриття спадщини має право володіння та користування спадковим майном, яке підлягає захисту. При цьому, не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо надання дозволу проникнення до спадщини позивача, а саме до квартири за адресою: [ADDRESS] (частка 52/100), оскільки суд, задовольняючи вимогу про зобов`язання [PERSON] передати [PERSON] ключі від квартири за адресою: [ADDRESS] , вважає такий спосіб захисту його прав достатнім для поновлення його прав. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Outcome: partial