Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-16 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулась в суд із заявою про видачу обмежувального припису, у якій просить видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: заборонити [PERSON] , [INFO] , перебувати в місці проживання (перебування) [PERSON] , [INFO] , а саме у квартирі за адресою: [ADDRESS] ; заборонити [PERSON] , [INFO] , наближатися на відстань ближче 50 метрів до [PERSON] , [INFO] , [ADDRESS] , та переслідувати її у будь-який спосіб; заборонити [PERSON] , [INFO] , вести листування (поштові листи, електронні листи, надсилання інших повідомлень у соціальних мережах), телефонні переговори з [PERSON] , [INFO] , [ADDRESS] , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; заборонити [PERSON] , [INFO] , особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , [INFO] , [ADDRESS] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці невідомому [PERSON] , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що вона проживає та володіє часткою у квартирі за адресою [ADDRESS] . Між нею та заінтересованою особою склалися неприязні стосунки через те, що останній упродовж тривалого часу вчиняє стосовно неї психологічне, фізичне та економічне насильство, шляхом систематичних принижень намагається зробити життя заявника у власному житлі нестерпним. Кілька років поспіль [PERSON] чинить щодо неї психологічне насильство, що виявляється у постійних погрозах, залякуванні, цькуванні, застосовуванні сили, чиненні перешкод у користуванні житлом. Заявник постійно напружена, схвильована, перебуває у стресовому стані. Заявнику страшно перебувати вдома, вона боїться за своє життя та здоров`я, оскільки неодноразово вона зверталася в правоохоронні органи за захистом. Фізичне насильство відображається в тому, що [PERSON] неодноразово застосовував до нею силу, погрожував ножем. Психологічне насильство полягає в тому, що останній при щоденному спілкуванні із заявником веде себе агресивно по відношенню до неї, обзиває її нецензурними лайками, погрожує розправою, безпідставно обмежують її у користуванні власним майном, зокрема, закриває на ключ і не дає їй можливості користуватись кімнатою, телевізором, меблями, речами домашнього вжитку. [PERSON] неодноразово був притягнутий судом до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП. Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, двічі видавався обмежувальний припис стосовно заінтересованої особи. Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області по справі №607/14300/20 від 25.02.2021 року, який Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 12.05.2021 року залишений без змін, визнано [PERSON] винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 390-1 КК України та призначено йому покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі. Проте, станом на даний час, після відбування кримінального покарання за умисне невиконання обмежувального припису, заінтересована особа повторно вчиняє домашнє насильство. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.07.2023 відкрито провадження по справі. У судовому засіданні заявниця [PERSON] пояснила, що вона проживає із сином за однією адресою. Останній вчиняє відносно неї домашнє насильство, погрожує їй фізичною розправою і пошкодженням майна, примушував йти за спиртним, вдарив кріслом та включав газ у квартирі, погрожував ножом. Зазначила, що внаслідок даних дій вона була змушена викликати поліцію, в результаті чого виносились термінові заборонні приписи, однак вказані заходи не дали результату, у зв`язку з чим вона змушена звернутися в суд із заявою про видачу обмежувального припису. В судовому засіданні представник заявника адвокат Майка М.Б. заяву підтримав повністю та просив її задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, заяв по суті справи та з процесуальних питань не надав. Відповідно до положень ст.350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Заслухавши пояснення заявника та її представника, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що заявнику [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ВКР № 208859 від 08.08.2008 р., посвідченого державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Воловець М.А., належить на праві приватної спільної часткової власності 1/5 частки квартири [ADDRESS] . В даній квартирі зареєстровані заявник [PERSON] та заінтересована особа [PERSON] , [INFO] (син заявника), що стверджується довідкою ПП «Наш дім» від 11 липня 2019 року за № 4168. Крім цього, [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] , що стверджується свідоцтвом про право власності на житло виданим 05.01.2001 Міським бюро технічної інвентаризації. Заінтересована особа [PERSON] неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, що стверджується постановами Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.07.2019 у справі №607/16946/19, від 07.07.2020 у справі №607/11137/20, від14.09.2020 у справі №10991/20. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.08.2019, задоволено заяву Заявника про видачу обмежувального припису стосовно заінтересованої особи строком на 2 місяці, постановою Тернопільського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року, рішення залишено без змін. Також, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24.06.2020, частково задоволено заяву заявника про видачу обмежувального припису стосовно заінтересованої особи, видано обмежувальний припис стосовно [PERSON] на строк 2 місяці. Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області по справі №607/14300/20 від 25.02.2021 року, який Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 12.05.2021 року залишений без змін, визнано [PERSON] винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 390-1 КК України та призначено йому покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3502 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 3504 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до ч. 1 ст. 3506 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Верховним Судом у постанові № 753/4405/20 від 12 квітня 2022 року зазначено, що під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будьякому його прояві. Основним нормативноправовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційноправові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Стаття 26 зазначеного Закону визначає, що право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають, зокрема, постраждала особа або її представник. Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Обмежувальний припис не може містити заходів, що обмежують право проживання чи перебування кривдника у місці свого постійного проживання (перебування), якщо кривдником є особа, яка не досягла вісімнадцятирічного віку на день видачі такого припису. Верховний Суд у постанові № 299/3692/19 від 30 червня 2021 року вказав, що враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Згідно із ч. 3 ст. 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У п. 9 ч. 1 ст. 1 згаданого Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. У постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 369/7782/19 зроблено висновок, що відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Суд бере до уваги, що [PERSON] був визнаний винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 173-2 КУпАП, вчиняв домашнє насильство відносно своєї матері [PERSON] , зокрема дії психологічного, фізичного та економічного характеру, що полягали у образах та висловлюваннях нецензурними словами, погрозах фізичною розправою, чинив моральний і психологічний тиск. Вказані дії [PERSON] охоплюються такими ознаками психологічного, фізичного та економічного насильства як словесні образи, погрози та штовхання, безпідставному обмеженні заявника у користуванні її власним майном, що викликало у постраждалої особи побоювання за свою безпеку. Відтак, [PERSON] , як жертва домашнього насильства, з урахуванням та оцінкою наявних ризиків потребує захисту у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», оскільки вона неодноразово зверталася до поліції, внаслідок чого постановами Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області [PERSON] було визнано винним у вчинені адміністративних правопорушень, передбачених ст. 173-2 КУпАП, вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області по справі від 25.02.2021 визнано [PERSON] винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 390-1 КК України та призначено йому покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі, враховуючи її пояснення надані у судовому засіданні про продовження вчинення [PERSON] відносно неї домашнього насильства і відсутністю змін у його поведінці, а тому повторюваність вчинення ним протиправних дій щодо [PERSON] дають підстави вважати вірогідним продовження чи повторне вчинення кривдником відносно заявниці психологічного та фізичного насильства. Тривалість протиправної поведінки [PERSON] щодо заявниці є необхідною умовою застосування судом до нього спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Тривалість такої протиправної поведінки, зокрема вчинення насильства психологічного, економічного та фізичного характеру [PERSON] відносно [PERSON] знайшло своє підтвердження під час розгляду справи та доводиться матеріалами справи й показами заявниці. З огляду на вказані обставини, суд доходить висновку про часткове задоволення заяви [PERSON] та про необхідність видачі обмежувального припису щодо [PERSON] , [INFO] , на строк 3 (три) місяці, яким встановити наступні заходи тимчасового обмеження прав кривдника: заборонити [PERSON] , [INFO] , перебувати в місці проживання (перебування) [PERSON] , [INFO] , а саме у квартирі за адресою: [ADDRESS] ; заборонити [PERSON] , [INFO] , наближатися на відстань ближче 50 метрів до [PERSON] , [INFO] , [ADDRESS] , та переслідувати її у будь-який спосіб; заборонити [PERSON] , [INFO] , вести листування (поштові листи, електронні листи, надсилання інших повідомлень у соціальних мережах), телефонні переговори з [PERSON] , [INFO] , [ADDRESS] , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; заборонити [PERSON] , [INFO] , особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , [INFO] , [ADDRESS] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці невідомому [PERSON] , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею. Суд вважає, що вказані тимчасові обмеження прав [PERSON] є виправданими та доречними, відповідають меті їх застосування, та забезпечать дієвий та ефективний захист заявниці від кривдника. Оцінивши надані докази, з урахуванням оцінки ризиків, суд вважає, що саме такий строк дії обмежувального припису (три місяці) є пропорційним, необхідним та достатнім для уникнення фізичного контакту потерпілої та кривдника, у тому числі для запобігання подальшого розвитку конфлікту та захисту здоров`я [PERSON] . Згідно із вимогами частини 4 ст. 350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання. На підставі наведеного,

Outcome: partial