Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідача [PERSON] , третя особа - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, у якому просить позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22.06.2021 (справа №607/5707/21). Вказаним рішенням встановлено, що відповідач не працює впродовж тривалого періоду часу, у присутності дітей наносить [PERSON] побої, внаслідок чого вони припинили сімейні відносини та не ведуть спільного господарства. У даному шлюбі у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Крім того, відповідач добровільно надав свою згоду на внесення його відомостей як батька [PERSON] . Діти проживають разом із позивачкою та перебувають на її повному матеріальному забезпеченні. Натомість, відповідач не утримує та не вчиняє жодних дій для розвитку його дітей, інтересу щодо дітей та рівня їх життя не проявляє, більше того, не спілкується з ними. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26.11.2021 (справа №607/19079/21) стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в сумі по 2000 грн, щомісячно, на кожні дитину, але на менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття. Однак, рішення суду відповідач не виконує та аліменти не сплачує. За весь час навчання [PERSON] у 2-Б класі Тернопільської ЗОШ І-ІІІ ступенів №26 імені Дмитра Заплітного відповідач жодного разу не відвідував батьківські збори, не навідувався до навчального закладу, не цікавився станом навчання дитини, не телефонував та харчування дитини в школі не оплачував. Також, за весь час навчання [PERSON] у дошкільному закладі ТДНЗ №14, батько не навідував дитину та не цікавився її вихованням. Позивач вказала, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04.11.2021 (справа №607/20016/21) щодо відповідача видано обмежувальний припис на строк 5 місяців із відповідним рядом заборон, визначених цим рішенням. Зазначеним рішенням також встановлено факти недопустимої поведінки відповідача щодо позивача, у присутності їх дітей. Крім цього, позивач вказала, що 16 разів зверталась до органів поліції з приводу неправомірних дій зі сторони відповідача. Як зазначила відповідач, у зв`язку із введенням в Україні режиму воєнного стану вона, разом із дітьми, була вимушена виїхати в Республіку Польща. Стверджує, що зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, підтверджують, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків щодо своїх малолітніх дітей та свідомо нехтує своїми обов`язками, оскільки не приймає участі у їх вихованні та утриманні, не спілкується з дітьми, не цікавиться їх життям та здоров`ям, діти залякані поведінкою батька, внаслідок чого ховаються від нього та плачуть при зустрічі з ним. Ухвалою судді від 22.11.2022 відкрито провадження у справі та постановлено справу розглядати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду, яку занесеною до протоколу судового засідання від 30.01.2023, задоволено клопотання позивача, та направлено справу до органу опіки та піклування для надання висновку щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] 14.04.2023 представник третьої особи - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради подала заяву, у якій просила проводити розгляд справи у її відсутності та долучити до матеріалів справи письмовий висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] . 17.05.2023 закрито підготовче засідання у справі та призначено справу до розгляду по суті, про що зазначено у протоколі судового засідання. Представник позивача - адвокат Трачук З.І. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, також зазначила, що не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, не повідомивши суду про причини своєї неявки, хоча про день та час слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Правом на подання відзиву відповідач не скористався. Представник третьої особи у судове засідання не з`явилася, однак, як зазначалося, раніше нею була подана заява про розгляд справи без її участі. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з частиною четвертою статті 223, статті 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач був належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, потворно не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, не подав відзиву, а представник позивача не заперечила проти такого вирішення справи. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини. Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками дочок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 11.09.2018 та повторним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 21.08.2018. Малолітні [PERSON] та [PERSON] проживали разом з позивачкою [PERSON] по [ADDRESS] , що підтверджується довідкою за №522 від 20.10.2011, виданою ДП «Благоустрій 1», та, на даний час, у зв`язку із введеним в Україні режимом воєнного стану, проживають разом з позивачкою в Республіці Польща, що вбачається із змісту позовної заяви. У відповіді Тернопільської Загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №26 імені Дмитра Заплітного №02-12/220 від 10.11.2021 на адвокатський запит зазначено, що батько учениці [PERSON] , [INFO] - [PERSON] за період навчання дитини у закладі, а саме з 01.09.2020 по 10.11.2021, не цікавився станом навчання своєї доньки. Також вказано, що він жодного разу не навідувався до школи, на батьківських зборах його також не було, не телефонував та харчування дочки не оплачував. Як убачається з відповіді Тернопільського дошкільного навчального закладу №14 Тернопільської міської ради від 10.11.2021 на адвокатський запит, [PERSON] , [INFO] , відвідує дошкільний заклад з 06.09.2021, а саме молодшу групу №3. Вихованням дитини та оплатою за харчування [PERSON] займається мама дитини - [PERSON] . За цей час [PERSON] дошкільний заклад не відвідував та вихованням дитини у садочку не цікавився. Із відповіді Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області №Т-244аз від 16.11.2021 на адвокатський запит вбачається, що усі звернення, які надходили від [PERSON] в період 2021 року Тернопільським РУП ГУНП в Тернопільській області прийняті та зареєстровані в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» Тернопільського РУП за відповідними номерами, вказаними у відповіді. При цьому, із змісту цих повідомлень вбачається, що всі вони стосуються неналежної та неправомірної поведінки [PERSON] щодо своєї колишньої дружини [PERSON] (домашнього насильства). Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06.10.2021 (№607/17622/21) [PERSON] визнано винним у вчиненні ним 25.09.2021 щодо [PERSON] адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі 10 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 170 грн. Також, позивачем до матеріалів справи долучено копії іноземних документів без перекладу, відтак вони не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки встановити будь-які обставини з них не можливо. 12.04.2023, рішенням №377 виконавчого комітету Тернопільської міської ради, затверджено висновок органу опіки та піклування змістом якого визнано за недоцільне позбавляти відповідача [PERSON] батьківських прав щодо малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . До правовідносин, які виникли між сторонами, суд застосовує такі норми права: Згідно частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Вимогами статті 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дитинство в Україні охороняється державою (частина третя статті 51 Конституції України). Пріоритетом у правовому регулюванні сімейних відносин є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (частина друга статті 1, частина третя статті 5 Сімейного Кодексу України. Ратифікувавши у 1991 році Конвенцію про права дитини, Україна визнала, що дитині для повного і гармонійного розвитку особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові та розуміння. Згідно із вимогами частини першої статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно із пунктом 16 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3, особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК ( 2947-14 ). Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Аналогічний висновок викладений у постанові КЦС в складі Верховного Суду від 14.02.2018 по справі № 209/2821/15-ц. Згідно зі статтею 19 СК України, орган опіки та піклування подає до суду письмові висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інші документів, які стосуються справи. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Як наголошує ЄСПЛ у рішенні від 18.12.2010 у справі «Савіни проти України» (заява № 39948/06): «47. Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). 48. Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC], N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII). 49. Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу "Ньяоре проти Франції" (Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу "Скоццарі та Дж`юнта проти Італії" (Scozzari & Giunta v. Italy), [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII).». Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає виходячи із наступного. Так, судом установлено, що відповідач [PERSON] є батьком малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Оцінюючи надані позивачем докази у їх сукупності, суд приймає аргументи позивача про неналежне виконання відповідачем свої батьківських обов`язків щодо дітей, оскільки з письмових доказів встановлено, що участь відповідача [PERSON] є недостатньо належною у вихованні та спілкуванні з дочками [PERSON] та [PERSON] , та, в більшій мірі, спричинена тим, що між сторонами наявні неприязні відносини. Відповідач у судове засідання не з`явився та не надав суду жодних доказів на спростування вимог позивача. Однак, вказані обставини у сукупності не свідчать про наявність однозначних підстав вважати, що відповідач свідомо ухиляється від виховання дітей та їх утримання та про те, що до нього необхідно застосувати крайній захід впливу, яким є позбавлення батьківських прав, у зв`язку з цим, правові підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітніх дочок [PERSON] та [PERSON] на час розгляду справи відсутні. Наведене також підтверджується наданим органом опіки та піклування висновком щодо недоцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Зокрема, твердження позивача про те, що відповідач не сплачував аліменти на утримання дітей, визначені йому рішенням суду, вчинення ним домашнього насильства в присутності дітей або ж, що у присутності батька діти зазнають негативних емоцій, не знайшли свого підтвердження. Жодних доказів зазначеного, в тому числі розрахунку заборгованості по аліментах або інших підтверджуючих документів, позивач суду не надала. Згідно вимогами статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення в інтересах дитини. Отже, суд вважає, що за найменшого шансу, завжди слід надавати можливість зберегти родинні відносини батька та дітей, а тому в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітніх дочок: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , слід відмовити, одночасно попередивши відповідача про необхідність змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків щодо виховання малолітніх дочок. Також, оскільки у задоволенні позову відмовлено, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed