Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-02 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] місцем проживання його батька [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначає, що з 17.07.1999 по 19.08.2015 вони з відпвідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час спільного подружнього життя у них народився син [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу вони дійшли згоди про те, що син буде проживати з ним. З початком повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України він разом із сином переїхали проживати з м. Костянтинівка Донецької області в м. Гайворон Кіровоградської області, де він став на облік, як внутрішньо-переміщена особа та фактично проживає разом із сином за адресою: [ADDRESS] . Відповідач зареєстрована та проживає окремо в місці компактного проживання внутрішньо переміщених осіб та не має можливості створити належні умови для виховання, навчання, догляду за дитиною, спрямованих на забезпечення нормального фізичного, духовного та морального розвитку дитини. Відповідач не приймає участі у вихованні сина, який перебуває на його утриманні. На даний час він працевлаштований, має стабільний самостійний дохід, постійне місце проживання, спиртними напоями не зловживає, за місцем праці та проживання характеризується позитивно, таким чином може у повному обсязі створити усі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини. Вважає, що проживання сина разом із ним відповідає інтересам дитини. Разом з тим запевняє, що не чинитиме перешкод для спілкування відповідача із сином. Позиція відповідача. Відповідач у заяві до суду, яка надійшла на адресу суду 29.06.2023, позовні вимоги визнала повністю. Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 12.06.2023 відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання на 03.07.2023. 14.06.2023 до суду надійшли докази від служби у справах дітей Гайворонської міської ради Кіровоградської області. 29.06.2023 до суду надійшло клопотання відповідача про розгляд справи у її відсутності, в якому вона зокрема заявлені позовні вимоги визнала повністю. 03.07.2023 до суду надійшло клопотання позивача про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. 03.07.2023 до суду надійшло клопотання від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, служби у справах дітей Гайворонської міської ради Кіровоградської області про розгляд справи у відсутності представника третьої особи, проти задоволення позову не заперечує. Учасники справи в судове засідання не з`явилися, в заявах до суду просили розгляд справи проводити у їх відсутності. Крім того, відповідач у клопотанні до суду позовні вимоги визнала повністю. Зважаючи на заяви учасників справи, відповідно до положення ч. 3 ст. 211 ЦПК України суд вважає за можливим проводити розгляд справи за їх відсутності. Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до частин 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Частина 4 цієї статті передбачає, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] з 17.07.1999 по 19.08.2015 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 19.08.2015 (а.с. 12). [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] (а.с. 11) На даний час позивач та відповідач взяті на облік, як внутрішньо переміщені особи та відповідно до довідки від 13.04.2022 позивач [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] ; а згідно довідки від 13.04.2022 відповідач [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13, 14). З акту обстеження умов проживання № 43 від 03.04.2023 вбачається, що начальником служби у справах дітей Гайворонської міської ради Рябоволик Н., завідувачем сектору опіки та піклування служби у справах дітей Гайворонської міської ради Поліщук Н., головним спеціалістом сектору опіки та піклування служби у справах дітей Гайворонської міської ради Швець А. було обстежено умови проживання сім`ї [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , згідно якого за даною адресою проживають [PERSON] та його син [PERSON] , умови проживання добрі, дитина має власну кімнату, обладнане місце для навчання (а.с. 15). Згідно довідки № 03-15/52/2 від 08.06.2023, виданої Гайворонською міською радою Кіровоградської області, [PERSON] працює на посаді водія автотранспортних засобів відділу господарського забезпечення Гайворонської міської ради з 19.09.2022 (а.с. 16). З характеристики, виданої Гайворонським міським головою [PERSON] на водія автотранспортних засобів відділу господарського забезпечення Гайворонської міської ради [PERSON] , він працює у міській раді з 19.09.2022 та позитивно характеризується по місцю праці (а.с. 22). Згідно довідки № 78-2 від 09.06.2023, виданої Гайворонською міською радою Кіровоградської області, заробітна плата [PERSON] з вересня 2022 по травень 2023 становить 107 836,38 грн. (а.с. 23). Згідно довідки про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин № 45, виданої КНП «Центральна міська лікарня» Гайворонської міської ради, при огляді [PERSON] не виявлено психіатричних та наркологічних захворювань (а.с.24). В заяві до суду малолітній [PERSON] зазначив, що він на даний час проживає з позивачем та висловив свою згоду і надалі проживати з батьком [PERSON] (а.с. 34). З висновку щодо доцільності проживання малолітньої дитини з батьком від 14.06.2023 № 03-22/99/1, виданого службою у справах дітей Гайворонської міської ради Кіровоградської області, вбачається, що неповнолітня дитина [PERSON] проживає разом з батьком [PERSON] , під час обстеження умов їхнього проживання встановлено, що дитина забезпечена належними умовами проживання, тому з урахуванням наведеного визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із батьком є доцільним та буде відповідати якнайкращим його інтересам, оскільки останній проживає з батьком з 2015 року (а.с. 25-26). Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Згідно ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до вимог ч.1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за згодою батьків та самої дитини. Згідно ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Таким чином, згідно вимог закону вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б насамперед інтересам неповнолітніх дітей. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 18 постанови №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід врахувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 3 Конвенцією ООН Про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п.1 ст. 18 Конвенції ООН). Як зазначено у п.1 ст. 9 Конвенції ООН, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В своєму рішенні у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Згідно з пунктом 7 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода про обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пункту 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального і соціального розвитку. Статтею 12 цього ж Закону встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно до ч.8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Судом встановлено, що малолітня дитина [PERSON] з 2015 року зі згоди сторін проживає разом із батьком [PERSON] , який забезпечив належні умови для проживання та розвитку дитини. Ураховуючи вищенаведене, виходячи з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини, ураховуючи думку дитини та позицію відповідача, яка позов визнала повністю, суд вважає, що місце проживання малолітньої дитини [PERSON] необхідно визначити разом з батьком [PERSON] . На думку суду, зазначене буде відповідати принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетним при вирішенні цієї справи, водночас тим самим не позбавляє матір дитини права на спілкування та участь у її вихованні. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову. Як вбачається з наданої квитанції (а.с. 5), позивач за подання даного позову до суду сплатив судовий збір в розмірі 1073 грн. 60 коп., а тому, у зв`язку з визнанням відповідачем позову, підлягає поверненню позивачу з державного бюджету 536 грн. 80 коп. судового збору, а інша частина судового збору в тому ж самому розмірі у зв`язку з задоволенням позову покладається на відповідача.

Outcome: approved