Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-11 00:00:00

[PERSON] у серпні 2022 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини. Позов мотивований тим, що сторони мають спільного сина [PERSON] , [INFO] , на утримання якого матеріальної допомоги відповідачка не надає. Щомісячно він несе витрати на утримання сина у сумі 16 400 грн., які складаються із таких складових: витрати на харчування, придбання одягу, лікування та медичну профілактику, відпочинок та розваги, оздоровлення, іграшки, транспорт, репетиторів, няню, учбові матеріали, засоби гігієни, вартість половину з яких просить стягувати з відповідачки, що складає 8 200 грн. на місяць., й до повноліття дитини. Представник позивача Морозов О.В. , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 19.08.2022 року (а.с.19 том 1), в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник Бабаян Д.А. , діюча на підставі орера адвоката про надання правової допомоги від 08.11.2022 року (а.с.32 том 1), в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні за необгрутованості. Вказує на те, що доводи позивача про те, що син сторін перебуває на його утриманні, й проживає з ним є неправдою, оскільки дитина знаходилась й знаходиться на повному утриманні матері, незважаючи на те, що сторони певний період часу проживали разом, на грунті чого й виникали постійні конфлікти й непорозуміння. У серпні 2022 року відповідач прибув у село, де на той час перебувала вона з дитиною, та таємно викрав сина й перевіз за місцем його мешкання, дитина проживала з батьком близько 10 днів. Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 06.10.2022 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 28.02.2023 року, й засилено постановою Верховного Суду від 14.06.2023 року, визначено місце проживання неповнолітнього [PERSON] , 2015 р.н., з матір`ю, а тому підстав для стягнення з неї аліментів на утримання дитини немає. Відповідачем подано до суду відзив на позов, доводи якого зводяться до вказаних підстав. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - спрощеного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Розгляд справи проводився у порядку спрощеного позовного провадження. Так, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 5 Протоколу N 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом N 475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.97 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно з ч. 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Частиною 2 ст. 18 СК України передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 липня 2010 року, який розірвано рішенням Дарницького районного сууд м.Києва від 09.11.2022 року (а.с. 137 том 1). У шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] (а.с.178 том 1). Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 06.10.2022 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 28.02.2023 року, й засилено постановою Верховного Суду від 14.06.2023 року, визначено місце проживання сина [PERSON] , 2015 р.н., з матір`ю, а тому правових підстав для стягнення з позивачки, як матері вказаної дитини, аліментів на його утримання, немає. Враховуючи наведене, визначене рішенням суду місце проживання дитини з матір`ю, за таких правових підстав, наданих позивачем доказів, й доказів, наданих відповідачем на спростування позовних вимог, суд вважає, що вимогипозивача не доведені, обставини, викладені в позовній заяві не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, відтак законні підстави для задоволення позову судом не встановлені. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України й понесені позивачем судові витрати покласти на такого позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, ст.ст. 180, 181 ч.1, 183, 184, 185, 191 ч.1 Сімейного кодексу України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.06.2006 року та,

Outcome: dismissed