Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом про визнання [PERSON] батьком [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що [INFO] за час проживання у цивільному шлюбі з відповідачем [PERSON] у них народилася донька [PERSON] . Відповідач не заперечував свого батьківства, проте у свідоцтві про народження батьком зазначено [PERSON] , оскільки відповідач відмовився щоб донька була записана на його прізвище. Позивачка стверджує, що сімейне життя з відповідачем не склалося, стосунки між ними поступово погіршувалися, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбно-сімейних відносин, у зв`язку із чим відповідач покинув родину, доньку та почав проживати окремо. На сьогоднішній день вони з відповідачем проживають за різними адресами, донька мешкає разом з нею та її чоловіком [PERSON] . Відповідач не надає жодних грошових коштів на утримання дитини, натомість усі витрати вона несе самостійно. Дитина потребує збалансованого харчування, одягу, лікування, оздоровлення, фізичного та духовного розвитку. Утримання доньки потребує значних грошових коштів і самостійно вона не в змозі в повній мірі це забезпечити. Позивачка зазначає, що вона неодноразово намагалася домовитися з відповідачем про суму аліментів на утримання доньки, однак [PERSON] категорично відмовився, заявляючи, що йому необхідно забезпечувати іншу родину, хоча відповідач є біологічним батьком дитини [PERSON] . Добровільно внести зміни до актового запису про народження дитини відповідач відмовляється. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01.12.2022 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 23-23 зв.). 11 січня 2023 року Дніпровським районним судом м. Києва задоволено клопотання позивачки про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи, призначено по справі судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного експертно криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України та зупинено провадження у справі (а.с. 32-33). 01 травня 2023 року на адресу Дніпровського районного суду м. Києва від Київського науково-дослідного експертно криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України надійшло повідомлення про неможливість проведення експертизи від 21.04.2023 № СЕ-19/111-23/7251-БД (а.с. 44). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16.05.2023 поновлено провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с. 46). 28 червня 2023 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою задоволено клопотання позивачки про виклик свідків (а.с. 64-65). В судовому засіданні судом протокольною ухвалою закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подавав. Положеннями ч. 1 ст. 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За наведених обставин, з урахуванням думки позивачки, яка не заперечувала проти ухвалення заочного рішення, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. В судовому засіданні позивачка просила задовольнити позов з викладених у ньому підстав. Додатково пояснила, що з 2014 по 2019 роки вона з відповідачем проживали разом однією сім`єю у квартирі [PERSON] [ADDRESS] . У той період вона завагітніла та [INFO] народилась донька [PERSON] . До доньки відповідач [PERSON] відносився дуже добре, любив [PERSON] , гуляв з нею на вулиці, доглядав за дитиною коли вона була на роботі, так як відповідач не працював. Коли стали проживати окремо дитина приходила до батька в гості. Суд, вислухавши позивачку, свідків, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). Відомості про батька [PERSON] , [INFO] , - [PERSON] записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України № 00037624845 від 25.11.2022 (а.с. 21-21 зв.). 17 листопада 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, внаслідок чого [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 9). Позивачка [PERSON] суду пояснила, що відповідач визнавав своє батьківство, проте у свідоцтві про народження батьком дитини [PERSON] зазначено [PERSON] з метою отримання соціальних виплат, як мати-одиначка, оскільки відповідач не працював. За змістом ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 3) за рішенням суду. Визнання батьківства за рішенням суду регулюється нормою статті 128 СК України. Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 3 ст. 128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. За нормою ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Визнання батьківства за рішенням суду, розглядається як засіб захисту прав дитини, тобто міра, спрямована на відновлення, визнання порушених або оспорених прав дитини. Визначення батьківства дитини є підставою виникнення батьківських обов`язків, зокрема обов`язку з утримання дитини. У постанові Верховного Суду від 19.06.2023 по справі № 180/568/19 зазначено, що доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Приписами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно із ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може гуртуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року). Верховний Суд у постанові від 16.05.2018 по справі № 399/1029/15-ц зазначив, що експертиза ДНК, або молекулярно-генетична експертиза, призначається у цивільних справах з метою формування доказової бази. Об`єктом молекулярно-генетичного дослідження є ядерна ДНК (ДНК, розташована в ядрі клітини), отримана з крові, слини, букального та іншого епітелію, волосся (за наявності волосяного фолікула), а також часток тканин і органів людини. Для визначення спірного батьківства необхідна присутність ймовірного батька і дитини для проведення забору вихідного біологічного матеріалу. За відсутності біологічного матеріалу хоча б однієї зі сторін провести дослідження неможливо. Відповідно матеріалів справи, ухвалою суду від 11.01.2023 за клопотанням позивачки [PERSON] на підставі положень ст. ст. 103, 104 ЦПК України у справі було призначено проведення судової молекулярно-генетичної експертизи з метою встановлення біологічного батьківства відповідача [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 32-33). Проте експертиза не була проведена у зв`язку із неявкою відповідача [PERSON] для відбору порівняльних зразків, про що зазначено у повідомленні судового експерта Горбачової Л. про неможливість проведення експертизи № СЕ-19/111-23/7251-БД від 21.04.2023 (а.с. 44). Відповідно до положень ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. У постанові Верховного Суду від 10 травня 2022 року в справі № 473/1343/18 (провадження № 61-827св22) зазначено, що стаття 109 ЦПК України встановлює процесуальні наслідки для осіб, які ухиляються від участі в експертизі. Суд може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні лише у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо. Застосування наслідків ухилення від участі в експертизі можливе лише після постановлення ухвали про призначення експертизи та підтвердження факту ухилення особи від участі в експертизі. Ухиленням від участі в експертизі є умисні дії особи, яка бере участь у справі, метою яких є неможливість проведення експертизи. Згідно з частиною 4, пунктами 3-5 ч. 5 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Частиною 1 ст. 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі у експертизі. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо проведення експертизи для з`ясування відповіді на питання, яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні. З матеріалів справи убачається, що 22.03.2023 року Дніпровським районним судом м. Києва на виконання клопотання судового експерта Горбачової Л. від 02.03.2023 № СЕ-19/111-23/7251-БД про надання дозволу на повне або часткове знищення об`єктів експертизи; забезпечення явки осіб для відбору біологічних зразків та забезпечення оплати вартості експертизи, на адреси позивачки та відповідача було надіслано листи в яких, серед іншого, сторони у справі повідомлялися про необхідність разом із дитиною [PERSON] , [INFO] , з метою відбору біологічних зразків (букального епітелію) одночасно 19.04.2023 з 14 год. 00 хв. до 15 год. 00 хв. з`явитися до Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України (а.с. 40-41 зв.). Копію вищевказаного листа Дніпровського районного суду м. Києва № 755/11184/22/13286/2023 від 22.03.2023 відповідачем [PERSON] отримано 05.04.2023, про свідчить зворотне поштове повідомлення АТ «Укрпошта» наявне в матеріалах справи (а.с. 41). Таким чином, про дату, час та місце відбору біологічних зразків для проведення призначеної судом судової молекулярно-генетичної експертизи відповідач [PERSON] був повідомлений завчасно. Відповідач не повідомив наявність поважних причин, які перешкоджали йому з`явитися до експертної установи для відбору його біологічних зразків. Неявка відповідача до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів для проведення експертизи свідчить про його небажання отримати точні висновки щодо походження дитини на спростування доводів позивачки про його батьківство. З огляду на викладене, суд констатує ухилення відповідача від проведення експертизи та вважає факт, для з`ясування якого була призначена експертиза, визнаним. У постанові Верховного Суду від 16.05.2018 по справі № 760/3977/15-ц зазначено, що висновок судово-генетичної експертизи не є єдиним доказом походження дитини від певної особи, такий факт може бути доведено й іншими доказами. Такого ж висновку Верховний Суд дійшов у постановах від 18.02.2021 по справі № 569/13821/18 та від 27.01.2023 по справі № 125/1983/21. Допитана судом свідок [PERSON] засвідчила, що позивачка є її дочка, відповідач був колишнім співмешканцем її доньки; у сторін по справі є спільна дитина [PERSON] , яка зовні дуже схожа на свого батька. З 2014 по 2019 роки [PERSON] із [PERSON] жили разом у двокімнатній квартирі відповідача за адресою: [ADDRESS] , де також мешкала сім`я сестри відповідача. Сторони почали жити разом до вагітності [PERSON] , коли вони зійшлись, у позивачки був ще десятимісячний син. Позивачка з відповідачем жили, як одна сім`я, вели своє господарство, [PERSON] підробляв ремонтами автомобілів, офіційно не працював. Коли народилась у них дитина, відповідач забирав [PERSON] з донькою пологового будинку, як свою дитину; [PERSON] любив, дуже добре відносився до дитини, виховував, доглядав доньку, [PERSON] називала відповідача батьком. Коли [PERSON] виповнилося майже чотири роки позивачка перейшла жити до неї за місцем своєї реєстрації, оскільки відповідач останнім часом не працював, свою сім`ю не забезпечував, вчиняв бійки, піднімав на [PERSON] руки. За час окремого проживання [PERSON] у 2021 році орієнтовно раз на місяць ходила до відповідача в гості, в подальшому [PERSON] рідко бачив дитину. Свідок [PERSON] засвідчила, що проживає в одному будинку з відповідачем по [ADDRESS] . Ще до народження дитини [PERSON] та [PERSON] жили разом у квартирі відповідача в третьому під`їзді будинку, також з ними жив старший син позивачки [PERSON] . У подальшому у сторін народилась дитина [PERSON] . Позивачка та відповідач вели спільне господарство, разом з дитиною [PERSON] скрізь ходили, спільно гуляли, жили як одна сім`я. [PERSON] дуже любив [PERSON] , називав своєю донькою, доглядав дитину. Коли дитині виповнилося років чотири позивачка та відповідач розійшлися. [PERSON] на відповідача дуже схожа. Свідок [PERSON] засвідчив, що знає сторін по справі з 2018 року, познайомились на озері. На той час позивачка та відповідач разом проживали, [PERSON] було 2 -3 роки. Відповідач відносився до дитини, як батько, був до [PERSON] уважний, грався з нею, добре ставився до дівчинки, [PERSON] постійно була біля свого батька. В кінці 2019 - на початку 2020 р. сторони розійшлися. Після того відповідач деякий час забирав [PERSON] додому, гуляв з нею. [PERSON] та [PERSON] дуже схожі. Останні два роки відповідач ніякої уваги дитині не приділяє. Згідно положень статей 1, 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства», у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров`ю. За змістом ст.ст. 3, 4, 7 Конвенції з прав дитини від 29.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних та інших заходів для здійснення прав, визнаних у цій Конвенції. Дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов`язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. У відповідності до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час розгляду справи про встановлення батьківства суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява № 3150/05, пункт 109, рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року). Оцінивши покази свідків та наявні у матеріалах справи письмові докази, а також враховуючи положення ст. 109 ЦПК України, суд приходить до висновку про необхідність визнання факту для з`ясування якого у справі була призначена експертиза, оскільки відповідач ухилився від проведення експертизи, натомість без його участі провести відповідну експертизу неможливо. Поряд з цим, покази свідків вказують на те, що відповідач є біологічним батьком [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у порядку розподілу між сторонами судових витрат з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений останньою судовий збір в дохід держави у розмірі 992 грн. 40 коп. (а.с. 1).

Outcome: approved