Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

09 березня 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Ухвалою від 21 березня 2023 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами у справі. 07 квітня 2023 року відповідач [PERSON] направив до суду заяву в якій зазначає, що заперечує проти задоволення позову та наполягає на судовому розгляді справи. 19 квітня 2023 року ухвалою суду вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, пояснила суду, що тривалий час не проживає з чоловіком як подружжя, спільного сімейного бюджету немає. Чоловік постійно вчиняє відносно неї психологічне насилля, чого воно не в змозі більше терпіти, тому просила якомога швидше розірвати шлюб, оскільки примирення між ними не можливе. Відповідач [PERSON] проти розірвання шлюбу заперечував, проте вказав, що не в змозі зберегти шлюб, оскільки всі його намагання щодо примирення є безуспішними. Судом встановлено, що 02 вересня 1995 року в відділі РАГС Гадяцького РУЮ Полтавської області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 158. Від шлюбу неповнолітніх дітей немає. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. За приписами ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Відповідно ч.2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд не вбачає підстав для надання строку для примирення подружжя, виходячи з категоричної позиції позивача про неможливість збереження сім`ї, небажання кожного з них змінювати свою поведінку у шлюбі, відсутність неповнолітніх дітей та тривалий характер розладу сімейних відносин. Наявність наміру для примирення лише в одного подружжя без згоди на це іншого подружжя не є правовою підставою для надання строку для примирення. Відповідач [PERSON] неодноразово вказував про наміри щодо примирення з дружиною, проте ні письмового, ні усного клопотання до суду так і не заявив. Виходячи з вищевикладеного, суд встановив, що сім`я розпалася через несумісність поглядів на сімейні відносини і відновити подружні стосунки неможливо, так як в родині позивача та відповідача втрачена основа сім`ї, почуття довіри, поваги та любові один до одного, а тому суд не може примусити сторони до збереження подружніх відносин, оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка та жінки та може бути припинено внаслідок волевиявлення як одного так і обох з подружжя шляхом його розірвання. Подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має істотне значення, тому позов підлягає задоволенню. Судові витрати у даній справі слід розділити між сторонами порівну, оскільки розірванню шлюбу слугувала поведінка обох сторін.

Outcome: approved