Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-03 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. Центральне управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради 11 травня 2023 року звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення надміру нарахованих сум допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам та судових витрат. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що [PERSON] , згідно Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, з 29.04.2022 перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа в Центральному управлінні соціального захисту населення Дніпровської міської ради. Через Єдиний державний вебпортал електронних послуг ( [PERSON] було подано заяви про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та заяви про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам щодо себе та двох своїх неповнолітніх дітей [PERSON] , 2016 року народження та [PERSON] , 2014 року народження. Пунктом 3 Порядку № 332 встановлено, що допомога надається щомісячно з місяця звернення до квітня 2022 року включно на кожну внутрішньо переміщену особу, відомості про яку включено до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, у таких розмірах: для осіб з інвалідністю та дітей - 3000 гривень; для інших осіб - 2000 гривень. Допомога внутрішньо переміщеним особам, які звернулися за її наданням до 30 квітня 2022 року включно, надається починаючи з березня 2022 року. Відповідно до норм Порядку № 332 за заявою від 29 квітня 2022, яка надійшла до програмного комплексу «Інтегрована інформаційна система «Соціальна громада», рішенням управління від 12 травня 2022 року [PERSON] та його дітям призначено допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01 березня 2022 року по 31 травня 2022 року у розмірі 8 000,00 грн. щомісячно (заявник, працездатна особа - 2 000,00 грн. та двоє дітей заявника - 6 000,00 грн.) Нарахування допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам продовжено з червня 2022 року по грудень 2022 року у розмірі 8 000,00 грн. щомісячно згідно доробок до програмного комплексу, наданих Державним підприємством «Інформаційно-обчислювальний центр Міністерства соціальної політики України». До управління листом Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської облдержадміністрації від 26 грудня 2022 року № 7366/0/192-22 надійшло звернення [PERSON] щодо неправомірного отримання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам [PERSON] на дітей, [PERSON] , 2014 року народження, [PERSON] , 2016 року народження. Згідно інформації, наданої [PERSON] , діти, [PERSON] , 2014 року народження та [PERSON] , 2016 року народження, після розлучення живуть з нею. З 19 березня 2022 року вони разом з матір?ю перебувають в Грузії, м. Батумі. Головним управлінням Національної соціальної сервісної служби y Дніпропетровській області проведено перевірку фактів, викладених у зверненні [PERSON] . За результатами складено акти перевірки фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи від 30 грудня 2022 року № 3443, № 3444, № 3445, якими не підтверджено фактичне місце проживання [PERSON] з дітьми за вказаною ним адресою: [ADDRESS] . Пунктом 5 Порядку № 332 визначено, що внутрішньо переміщені особи несуть відповідальність за достовірність інформації, наданої для отримання допомоги. Враховуючи зазначене, кошти допомоги на проживання на дітей в сумі 60 000,00 грн. за період з 01 березня 2022 року по 31 грудня 2022 року отримані [PERSON] неправомірно. Рішенням Управління [PERSON] припинено виплату допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01 січня 2023 року. [PERSON] було направлено повідомлення про переплату допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам від 11 січня 2023 року №15/7-29. Повернення надміру виплачених бюджетних коштів в сумі 60\~000,00 грн. встановлено у місячний термін. На теперішній час надміру виплачені бюджетні кошти [PERSON] не повернуто. Враховуючи викладене, представник позивача просив стягнути з відповідача вказану безпідставно отриману суму грошей та судові витрати, задовольнивши позов в повному обсязі. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 травня 2023 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. Ухвалою судді від 16 травня 2023 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом Центрального управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради до [PERSON] про стягнення надміру нарахованих сум допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам. Представник позивача надала до суду заяву, у якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9\~Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК,\~стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої\~Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282\~ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Фактичні обставини встановленні судом. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що [PERSON] , згідно Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, з 29 квітня 2022 перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа в Центральному управлінні соціального захисту населення Дніпровської міської ради. Механізм взяття на облік внутрішньо переміщених осіб встановлено Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб». Призначення та виплата допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам регулюється Порядком надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 № 332 «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам». Згідно п. 21 Порядку № 509 заява про взяття на облік може бути подана в електронній формі з використанням мобільного додатка Єдиного державного веб-порталу електронних послуг повнолітньою або неповнолітньою внутрішньо переміщеною особою, якій присвоєно реєстраційний номер облікової картки платника податків. Пунктом 6 Порядку № 332 встановлено, що для отримання допомоги внутрішньо переміщена особа заповнює заяву, яка формується засобами Єдиного державного веб-порталу електронних послуг, зокрема з використанням мобільного додатка Порталу Дія. У заяві зазначаються, зокрема, відомості про неповнолітніх дітей, які перемістилися разом із внутрішньо переміщеною особою. Інформація про неповнолітню дитину включається до заяви одного з батьків. На підставі вищевикладеного, через Єдиний державний вебпортал електронних послуг [PERSON] було подано заяви про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та заяви про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам щодо себе та двох своїх неповнолітніх дітей [PERSON] , 2016 року народження, та [PERSON] , 2014 року народження. Пунктом 3 Порядку № 332 встановлено, що допомога надається щомісячно з місяця звернення до квітня 2022 року включно на кожну внутрішньо переміщену особу, відомості про яку включено до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, у таких розмірах: для осіб з інвалідністю та дітей - 3000 гривень; для інших осіб - 2000 гривень. Допомога внутрішньо переміщеним особам, які звернулися за її наданням до 30 квітня 2022 року включно, надається починаючи з березня 2022 року. Відповідно до норм Порядку № 332 за заявою від 29 квітня 2022 року, яка надійшла до програмного комплексу «Інтегрована інформаційна система «Соціальна громада», рішенням Управління від 12 травня 2022 [PERSON] та його дітям призначено допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01 березня 2022 року по 31 травня 2022 року у розмірі 8 000,00 грн. щомісячно (заявник, працездатна особа - 2 000,00 грн. та двоє дітей заявника - 6 000,00 грн.). Нарахування допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам продовжено з червня 2022 року по грудень 2022 року у розмірі 8 000,00 грн. щомісячно згідно доробок до програмного комплексу, наданих Державним підприємством «Інформаційно- обчислювальний центр Міністерства соціальної політики України» До управління листом Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської облдержадміністрації від 26 грудня 2022 року № 7366/0/192-22 надійшло звернення [PERSON] щодо неправомірного отримання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам [PERSON] на дітей [PERSON] , 2014 року народження, [PERSON] , 2016 року народження. Згідно інформації, наданої [PERSON] , діти, [PERSON] , 2014 року народження, [PERSON] , 2016 року народження, після розлучення живуть з нею. З 19 березня 2022 року вони разом з матір?ю перебувають в Грузії, м. Батумі. Головним управлінням Національної соціальної сервісної служби y Дніпропетровській області проведено перевірку фактів, викладених у зверненні [PERSON] . За результатами складено акти перевірки фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи від 30 грудня 2022 № 3443, № 3444, № 3445, якими не підтверджено фактичне місце проживання [PERSON] з дітьми завказаною ним адресою: [ADDRESS] . Пунктом 5 Порядку № 332 визначено, що внутрішньо переміщені особи несуть відповідальність за достовірність інформації, наданої для отримання допомоги. Рішенням управління [PERSON] припинено виплату допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01 січня 2023 року [PERSON] було направлено повідомлення про переплату допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам від 11 січня 2023 року № 15/7-29. Повернення надміру виплачених бюджетних коштів в сумі 60 000 грн. 00 коп. встановлено у місячний термін. На теперішній час надміру виплачені бюджетні кошти [PERSON] не повернуто. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що кошти допомоги на проживання на дітей в сумі 60 000,00 грн. за період з 01 березня 2022 року по 31 грудня 2022 року отримані [PERSON] неправомірно. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Таким чином неправомірними діями відповідача, пов`язаними з використанням коштів позивача було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв`язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи (відповідача). Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано. Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно них по сумі боргу та строку її повернення, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов`язань стосовно позовних вимог є припущенням. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України_якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України, що порушення зобов`язання є його невиконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ст. 611 ЦК України_встановлено, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом. З огляду на вищевикладене, позивачем доведено належними та допустимими доказами факт порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань (надання достовірних відомостей в декларації). Отже вимога позивача про стягнення коштів ґрунтується на вимогах закону, а відтак за відсутності будь-яких заперечень з боку відповідача підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідач свідомо звернувся до позивача з метою отримання вказаних коштів та підтвердив, що повністю розуміє всі умови наданих послуг, свої права та обов`язки за положенням, постановою і погоджується з ними. Зміна обставин, на які може посилатися відповідач, ніяким чином не пов`язана з умовами виконання зобов`язання. Позивач свої зобов`язання виконав, відповідач, в свою чергу, отримав те, на що розраховував - грошові кошти для своїх потреб. Таким чином, викладені позивачем обставини знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на спростування позиції позивача відповідач суду не надав, позовна заява ґрунтується на законі та підлягає задоволенню в повному обсязі. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення. При цьому, відповідно до ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне вирішити питання про розподіл судових витрат, оскільки позов задоволено в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача слід стягнути 2 684,00 грн. судового збору.

Outcome: approved