Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди батька. В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі від 23 липня 2009 року, який 23 квітня 2019 року розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області. Від даного шлюбу у них народилися дочка [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . На даний час, діти проживають з матір`ю, яка займається їхнім вихованням, піклується про здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток дітей. Відповідач з часу розірвання шлюбу, з 2019 року, участі у вихованні дітей не приймає, їхнім розвитком та особистими інтересами не цікавиться. На даний час, відповідач проживає за межами України. З початку війни у них з дітьми було бажання тимчасово виїхати за межі України для навчання закордоном та проживання в країні, де немає війни. Позивач, як мама розуміє наскільки важливо для психіки її малолітніх дітей перебувати в спокійних та безпечних життєвих обставинах. З метою створення найкращих умов для дітей, позивач подала документи для відкриття візи в Канаду і їй її відкрили. Діти були дуже задоволені але, виявилось, що поїхати без згоди батька, який давно живе за кордоном і не бере участі в житті дітей. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з цього приводу і він був згідний надати дозвіл, і навіть був задоволений з такого рішення та казав, що для дітей так буде краще, а потім безпідставно відмовив у наданні дозволу. Стало зрозуміло, що покладатись на нього в даній ситуації вона не може. Позиція відповідача шкодить інтересам дітей та не сприяє їхньому всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дітей на повний та гармонійний розвиток їхніх особистостей, а також вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. У зв`язку із недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та дозволити тимчасовий виїзд за межі України [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] в Канаду, у період з 01.08.2023 до 01.10.2027, без згоди та супроводу батька для навчання та оздоровлення, з можливістю перетину кордону країн Шенгенської зони та надати дозвіл здійснити оформлення необхідних документів для тимчасового виїзду та супроводу неповнолітніх дітей за межі України в Канаду без дозволу (згоди) батька дитини для навчання та оздоровлення. Судові витрати покласти на відповідача. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтрималата просилаїх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, не повідомивши суду про причини своєї неявки, хоча про день та час слухання справи бувповідомленийу встановленому законом порядку. Правом на подання відзиву відповідач не скористався та не подавзаяву про розгляд справи безйогоучасті. При розгляді справи судом учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду відкрито провадження у справі. Заслухавши пояснення позивача, перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов до наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права. Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Суд встановив, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.07.2009, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/6794/19 від 23.04.2019 було розірвано. Від даного шлюбу у сторін є неповнолітні діти: дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане 11.03.2011 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис № 572, та син [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 17.04.2013 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис № 800. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Позивач як на підставі заявлених вимог посилається на те, що через безпідставне небажання батька надати згоду на виїзд дітей та зловживання ним своїми батьківськими правами, вона не може тимчасового виїхати з дітьми за межі України та вказує, що це шкодить інтересам дітей, не сприяє їхньому всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дітей на повний та гармонійний розвиток їхніх особистостей, відтак існує необхідність тимчасового виїзду дітей за кордон. Суд не погоджується з такими аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування. Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до частин другої, четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину. Частинами першою, другою статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини за вимогами статті 157 СК України вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального і соціального розвитку. Статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства" встановлено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до частини третьої статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Згідно статті 7 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", пунктів 16, 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення самостійний виїзд за кордон дітей, які не досягли вісімнадцятирічного віку, здійснюється за нотаріально засвідченою згодою батьків. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Закон України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, N 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, N 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання, та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Звертаючись із зазначеним позовом, позивач не зазначила місце перебування дитини у конкретний період і в конкретному місці, перебуваючи в Канаді, також не надала докази гарантій повернення останньої в Україну. Тому суд вважає, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості для іншого з батьків. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі N 643/1090/17. Крім того, позивачем не доведено, що тимчасовий виїзд дітей за кордон без згоди батька на трирічний період відповідатиме найкращим інтересам дітей. Суд зазначає, що сам батько бере участь у вихованні дітей, в свою чергу надання дозволу на їх виїзд за кордон на такий тривалий період порушуватиме право батька брати участь у їх вихованні. Також, позивач не подала доказів, які б підтверджували про наявність в неї коштів на проживання, навчання та лікування дітей за кордон. Тому у випадку виникнення у позивача в майбутньому потреби в отриманні дозволу на виїзд за кордон разом з дітьми, вона не позбавлена можливості пред`явити до суду відповідний позов. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд вважає, що позивач не довела належними та допустимими доказами для задоволення позову. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає. Відповідно до частин 1 і 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно зі статтею 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи, що позов не підлягає задоволенню, суд вважає, що судові витрати покладаються на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed