Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-26 00:00:00

18 травня 2022 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу попереднього (досудового) слідства, в якій позивач просив суд стягнути з відповідача 300 000,00 грн. у якості відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що в період з 05 квітня 2008 року по 07 квітня 2008 року через електронну платіжну систему банківської установи "ПриватБанк" - Приват24, без його відома, "ПриватБанк" перерахував з його кредитної картки та з кредитної картки його дружини - [PERSON] кошти на поповнення невідомих позивачу телефонних номерів на загальну суму 5159 гривень, що на момент вказаної транзакції складало понад $1000 доларів США, вказана сума для нього та його родини і на той і на теперішній момент є дуже значною. Таким чином, його родині було нанесено суттєву матеріальну шкоду, при цьому "ПриватБанк" відсторонився від розв`язання проблеми та весь борг (навіть з відсотками) поклав на нього та на його родину. Дізнавшись про скоєння злочину відносно свого майна, він 19 травня 2008 року звернувся до Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України із заявою про злочин. За наслідками розгляду заяви 18 серпня 2008 року працівником Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області було винесено постанову про відмову у порушенні кримінальної справи за відсутністю складу злочину. При цьому він - позивач з дружиною намагались отримати захист своїх інтересів в суді, але судове рішення було винесено не на його користь та членів його родини, проте суд зазначив, що: "У суду не виникає сумніву, що вказане перерахування не могло бути здійснено позивачем, оскільки він фактично не встиг би бути одночасно у період з 05.04.2008 року по 07.04.2008 року у Молдові, Португалії, Австрії, Багамських островах, Болгарії, Польщі". Тобто у вказаному судовому рішенні було визнано, що в даній ситуації винні треті особи, які і вкрали гроші з банківських рахунків. Таким чином, без належного розслідування кримінального провадження отримати правовий захист його інтересів неможливо. Позивач зазначає, що з часу його звернення з заявою про злочин та до цього часу органом досудового розслідування не було встановлено винуватих осіб, слідчими неодноразово виносилися постанови про закриття кримінального провадження, які скасовувалися та останніми ігнорувалися вказівки прокурора щодо проведення слідчих дій, в наслідок бездіяльності посадових осіб органу досудового (попереднього) розслідування ГУ НП України в Дніпропетровській області йому було спричинено моральну шкоду, адже саме через різке психічно-емоційне перевантаження, викликане бездіяльністю органу досудового (попереднього) розслідування, його стан здоров`я значно погіршився: він відчував головний біль, став роздратований, частково позбавився сну, адже він та його родина не мають можливості повноцінно використовувати свої власні грошові кошти, які вони заробили, і, відповідно, вказані особи не можуть повністю реалізовувати свої особисті звички таким же чином, як раніше. Через вищезазначену бездіяльність посадових осіб органу попереднього (досудового) розслідування ГУ НП в Дніпропетровській області він практично втратив довіру до правоохоронних органів України зокрема, тому він змушений звернутися до суду із вказаним позовом для захисту своїх прав. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.05.2022 для розгляду даної справи визначена суддя Кудрявцева Т.О. Ухвалою суду від 19.05.2022 відкрито загальне провадження у даній справі та призначено проведення підготовчого засідання. 29.06.2022 до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від ГУ НП в Дніпропетровській області надійшов Відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення, у Відзиві наведено які саме дії виконані органами досудового розслідування по кримінальному провадженню № 12013040660004117 та вказано про те, що на сьогоднішній день досудове розслідування по вказаному кримінальному провадженню триває та проводяться необхідні слідчі дії. Вважали, що позивач не надав жодного доказу виникнення у нього моральних страждань та погіршення в зв`язку з цим стану здоров`я, а саме довідок з лікарні, які б свідчили про погіршення його стану здоров`я або виникнення у нього психо-емоційного перевантаження, та не надано доказів заподіяння позивачу втрат немайнового характеру в наслідок бездіяльності, за твердженням позивача, слідчого, під час досудового розслідування у вищевказаному кримінальному провадженні. 18.07.2022 до суду від позивача та його представника надійшла відповідь на відзив, в якій, зокрема, зазначено про те, що вже те, що слідчі органи неодноразово закривали кримінальне провадження свідчить про те, що відповідач намагається ухилитись від виконання свого основного завдання, а позивач змушений докладати зусиль для виконання слідчими своєї роботи. Вказано, що за висновком МСЕК позивач у 2015 році отримав статус особи з інвалідністю в наслідок війни 3 групи і саме психологічні навантаження після потреби періодичного спілкування із слідчими приводили до підвищення у нього тиску, психічних розладів, що в кінцевому рахунку привело до надання статусу інваліда. Ухвалою суду від 30.08.2022 залучено Державну казначейську службу України в якості співвідповідача у даній цивільній справі. Ухвалою суду від 13.10.2022 закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги з посиланням на обставини, викладені у позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача ГУ НП в Дніпропетровській області позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення з підстав, вказаних у відзиві на позовну заяву. В судовому засіданні представник Державної казначейської служби України позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення, посилаючись на їх безпідставність. В подальшому у поданих суду заявах позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, проводити судове засідання без їх участі та без застосування засобів технічної фіксації. В дане судове засідання представники інших учасників справи не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином. Зважаючи на викладене, відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи у даному судовому засіданні здійснюється судом за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, зважаючи на наступне. В обгрунтування своїх позовних вимог у позові та в судовому засіданні позивач зазначає, що в період з 05 квітня 2008 року по 07 квітня 2008 року через електронну платіжну систему банківської установи "ПриватБанк" - Приват24, без відома позивача, АТ КБ "ПриватБанк" перерахував з його кредитної картки та з кредитної картки його дружини - [PERSON] грошові кошти на поповнення невідомих позивачу телефонних номерів на загальну суму 5159 гривень, що на момент вказаної транзакції складало понад $1000 доларів США. Дізнавшись про скоєння злочину відносно свого майна, позивач 19 травня 2008 року звернувся до Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України із заявою про злочин. Відповідно до матеріалів справи та наданої суду копії кримінального провадження, 19.05.2008 Індустріальним РВ ДМУ ГУМВС України зареєстровано заяву [PERSON] про те, що невстановлені особи у період з 05.04.2008 по 07.04.2008 неодноразово, шляхом несанкціонованого підключення через Інтернет до системи електронних платежів «Приват24», скоїли крадіжку належних йому та його дружині [PERSON] грошових коштів з їх кредитних карток, виданих відділенням ЗАТ КБ «ПриватБанк» у сумі 5159 грн. За наслідками розгляду заяви 18 серпня 2008 року працівником Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області було винесено постанову про відмову у порушенні кримінальної справи за відсутністю складу злочину. 12 липня 2010 року старшим прокурором прокуратури Дніпропетровської області було винесено постанову про скасування вищевказаної постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 16.08.2008 та було порушено кримінальну справу кримінальну справу за фактом крадіжки грошових коштів [PERSON] та [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, кримінальну справу для організації досудового слідства направлено прокурору Індустріального району міста Дніпропетровська. 06 серпня 2010 року слідчим СВ Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровської області провадження у вказаній кримінальній справ було зупинене. Прокуратурою Індустріального району м. Дніпропетровська було скасовано вищезазначену постанову слідчого про зупинення досудового слідства та надано вказівки щодо розслідування справи. 07.09.2011 слідчим допитано в якості потерпілого [PERSON] ; 07.09.2011 допитано як свідка [PERSON] ; до матеріалів кримінальної справи долучено копії клієнтських виписок з кредитних карток, що належать [PERSON] та [PERSON] . В матеріалах кримінальної справи наявний лист ПАТ «Приват Банк» від 09.09.2008 № 30.1.0.02.14453307 із зазначеними результатами службового розслідування із вказаного питання. Листом від 07.11.2012 року прокуратурою Індустріального району м. Дніпропетровська позивача було повідомлено про виявлені порушення кримінально-процесуального законодавства під час досудового розслідування, але в той же день 07.11.2012 року слідчим СВ Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області було винесено постанову про призупинення досудового розслідування. 09.08.2013 року відомості за фактом злочину, який було скоєно у квітні 2008 року, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12013040660004117 з попередньою правовою кваліфікацією, передбаченою ч. 2 ст. 185 КК України. 12 серпня 2013 року прокуратурою Індустріального району м. Дніпропетровська було визначено підслідність даного кримінального провадження за СВ Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, до якого 20.08.2013 надійшло вказане кримінальне провадження. 29.01.2014 року слідчим СВ Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області було закрите кримінальне провадження №12013040660004117 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України (у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення). Постанова слідчого про закриття кримінального провадження була оскаржена позивачем в судовому порядку та в подальшому була скасована рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2014 року (справа №201/15184/14). В подальшому, відповідно до повідомлення слідчого управління ГУМВС України в Дніпропетровській області від 31.12.2014 року, позивачу стало відомо, що 24.12.2014 року СВ Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області знову було закрито кримінальне провадження №12013040660004117 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (у зв`язку з відсутності в діянні складу кримінального правопорушення). Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19.03.2015 було задоволено клопотання слідчого СВ Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 25.02.2015 про надання дозволу на тимчасове вилучення інформації. 27.03.2015 слідчим СВ Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області в порядку ст. 40 КПК України надано доручення СКР Жовтневого РВ ДМУ про вилучення на виконання ухвал слідчого судді про вилучення інформації. 27.03.2015 слідчим СВ Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області було додатково допитано в якості потерпілого [PERSON] 28.02.2015 слідчим СВ Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області направлено запит до Служби безпеки України для перевірки особи до злочину, на який отри мано відповідь про непричетність. Також, слідчим було направлено запит до ПАТ КБ «Приватбанк» для надання інформації щодо перерахування коштів з рахунку [PERSON] та його дружини. В липні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Центру з надання безоплатної правової допомоги у Дніпропетровській області з проханням надати правову допомогу як потерпілому від злочину, подальше розслідування кримінального провадження відбувалось за сприяння адвокатів, із якими Центром було укладено відповідні договори. Позивач та його представники неодноразово зверталися до посадових осіб органу досудового розслідування із відповідними заявами та клопотаннями, але і це за твердженням позивача не вплинуло на хід розслідування кримінального провадження №12013040660004117. 13.09.2019 року слідчим СВ Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області винесена постанова про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.12.2019 року задоволена скарга адвоката Ходюша А.М. в інтересах позивача на постанову слідчого про закриття кримінального провадження №12013040660004117 від 19 серпня 2019 року та скасовано постанову слідчого про закриття кримінального провадження. 26.03.2020 року після повернення матеріалів справи з суду начальником слідчого відділу слідчому були надані вказівки по кримінальному провадженню №12013040660004117 від 19 серпня 2019 року, після неодноразових звернень до органу досудового розслідування позивачем 04 серпня 2020 року було отримано відповідь, згідно якої вищезазначене кримінальне провадження було закрито. 01.10.2020 року представником позивача була подана скарга на постанову слідчого про закриття кримінального провадження та ухвалою Жотвневого районного суду м.Дніпропетровська від 06 жовтня 2020 року у справі №201/9396/20 скарга була задоволена, постанову слідчого про закриття кримінальної справи від 20.05.2020 року було скасовано, а матеріали справи направлено до слідчого відділення для продовження досудового розслідування. Ухвалою Жотвневого районного суду м.Дніпропетровська від 27.07.2021 у справі №201/7027/21 задоволена скарга представника [PERSON] на бездіяльність уповноважених осіб ВП №5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області, зобов`язано уповноважену особу зазначеного відділення розглянути клопотання адвоката Ходюша А.М. від 08.07.2021, подане в межах кримінального провадження № 12013040660004117 від 19.09.2013 та надати матеріали для ознайомлення, за виключенням матеріалів про застосування заходів безпеки щодо осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві, а також тих матеріалів, ознайомлення з якими на цій стадіїї кримінального провадження може зашкодити досудовому розслідуванню. Встановлено, що до цього часу досудове розслідування вказаного кримінального провадження не закінчено, з листа Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра від 06.12.2022 за № 04/53-6064ВИХ-22, адресованого представнику позивача на його скаргу на бездіяльність слідчого у кримінальному провадженні, вбачається, що 11.11.2022 здійснення досудового розслідування у зазначеному кримінальному провадженні №12013040660004117 доручено слідчому СВ ВП №5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області Ломаці Н.М., якою 14.11.2022 направлено на адресу представника інформацію щодо можливості ознайомлення з матеріалами вказаного кримінального провадження. З листа Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра від 18.05.2023 за № 04/53-3139ВИХ-23, адресованого представнику позивача на його скаргу на бездіяльність слідчого у кримінальному провадженні, вбачається, що 04.01.2023 здійснення досудового розслідування у зазначеному кримінальному провадженні доручено групі слідчих СВ ВП №5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області. 20.04.2023 адвокатом в інтересах потерпілого [PERSON] подано до ВП №5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження № 12013040660004117 та вказано про те, що слідчим [PERSON] не вжито усіх необхідних та дієвих заходів до забезпечення обізнаності представника позивача про можливість ознайомлення з матеріалами кримінального провадження та фактичного надання. У цьому листі представнику позивача роз`яснено право на звернення до слідчого з питань, пов`язаних з досудовим розслідуванням у вказаному кримінальному провадженні, а також роз`яснено порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора. Таким чином, встановлено, що досудове розслідування вказаног7о крнимінального провадження триває і наразі. Згідно копії посвідчення серії [NUMBER] від 19.02.2019, [PERSON] є інвалідом третьої групи. Відповідно до Довідки до акта огляду медико-соціальної експертною комісією Серії 10 ААГ № 005455 [PERSON] , [INFO] , оглянутий 02.03.2015, має 3 групу інвалідності. Відповідно до Довідки до акта огляду медико-соціальної експертною комісією Серії 12 ААА № 430311 [PERSON] , [INFO] , оглянутий 29.03.2016, має 3 групу інвалідності. У відповідності до Довідки до акта огляду медико-соціальної експертною комісією Серії 12ААБ № 023997 [PERSON] , [INFO] , оглянутий 18.02.2019, має 3 групу інвалідності, інвалідність встановлена безстроково. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). Частинами 1-2 статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положенням частини 3 статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації; у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому доказуванню під час вирішення спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, з`ясуванню підлягає підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або шкоди немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Сукупність перерахованих умов, за загальним правилом необхідних для покладання цивільно-правової відповідальності на конкретну особу, називається складом цивільного правопорушення. Відсутність хоча б одного із зазначених умов відповідальності, як правило, виключає її застосування. Встановлення даних умов здійснюється саме у зазначеній черговості, оскільки відсутність одного з попередніх умов позбавляє сенсу встановлення інших (наступних) умов. Зазначені положення кореспондуються з висновками, викладеними у Постанові Верховного Суду від 26.11.2020 у справі №826/18130/16, в якій зазначено: "При цьому, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо." Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 09.08.2017 року, справа №908/2138/16, за якою для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, за відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає. Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Зокрема, до них належить ратифікована Верховною Радою України Конвенція про захист прав людини і основних свобод та інші міжнародні договори. Стаття 41 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі - Європейська конвенція) установлює, що якщо суд визнає факт, що мало місце порушення Європейської конвенції або Протоколів до неї, а внутрішнє право Високої Договірної Сторони допускає можливість лише часткового відшкодування, суд у разі необхідності надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію. Необхідно зазначити, що при цьому Європейська конвенція не розкриває сутності використаного в ній поняття «справедлива сатисфакція», що дає ЄСПЛ змогу в силу наданої йому компетенції тлумачити зазначене поняття самостійно. Справедлива компенсація може бути присуджена щодо матеріальних збитків, моральної шкоди, судових витрат. Так, згідно з Регламентом, моральна шкода - це шкода, що не піддається оцінюванню, може бути виражена в психічних чи фізичних стражданнях заявника. Якщо встановлено, що моральна шкода була заподіяна, і суд вважає за необхідне присудити відповідну грошову компенсацію, оцінювання її розміру здійснюється на основі принципу справедливості й з урахуванням практики, що склалася. Згідно з Практичною інструкцією, сформульованою Головою ЄСПЛ відповідно до Правила 32 Регламенту 28 березня 2007 року, суд надає компенсацію тільки в разі дотримання одночасно двох умов: судом зроблено висновок про порушення Високою Договірною Стороною Європейської конвенції, національне право Високої Договірної Сторони не дає змоги повністю усунути наслідки цього порушення. Третя умова про наявність причинного зв`язку випливає із системного тлумачення рішень ЄСПЛ. Так, стосовно першої умови у справі «Тімотієвич Д. проти України» суд зазначив, що застосування і тлумачення внутрішнього законодавства належить виключно до компетенції внутрішніх судових органів і в рамках статті 19 Конвенції, його єдиним обов`язком є забезпечення дотримання зобов`язань Договірних Держав у рамках Конвенції. Справедливість компенсації як категорія, що застосовується й національним законодавцем, проте є не розкритою в судових прецедентах, визначається ЄСПЛ з урахуванням усіх обставин, а також особливостей справи. Суд суворо дотримується позиції, що відшкодування має виключно компенсаційний, а не каральний, обтяжуючий або запобіжний характер. У своїх рішеннях ЄСПЛ виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. У контексті визнання ЄСПЛ існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди прикладом може слугувати, зокрема, рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», де Суд послався на своє рішення у справі Бурдова № 2, у якому зазначив таке: «Існує обґрунтована й водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди». В рішенні у справі «Ромашов проти України» (заява № 67534/01) від 27 липня 2004 року ЄСПЛ вказав, що моральна шкода завдана самим фактом правопорушення. Суд не розглядав питання щодо матеріальної шкоди, оскільки заявник не обґрунтовував таку шкоду. Проте Суд ураховує той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації Судом факту порушення. Тобто випливає висновок, що сам лише факт правопорушення має своїм наслідком спричинення моральної шкоди. Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Частиною 1 статті 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 32, 60, 61, 66, 69, 70 постанови Великої палати Верховного суду від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 (провадження №12-208гс18) зроблений висновок, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави. Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення Європейського суду з прав людини від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява №19773/92). Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Згідно правового висновку, викладеного колегією суддів Верховного суду у постанові від 21.07.2021 року, прийнятій за результатами розгляду справи №646/7015/19, суд встановивши надмірну тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні за заявою позивача, неодноразове прийняття слідчими рішень про закриття кримінального провадження у спосіб, який для заявника демонструє ігнорування її доводів, дійшов обґрунтованого висновку про заподіяння позивачу моральної шкоди, визначивши її розмір відповідно до характеру та розміру душевних страждань, з урахуванням вимоги виваженості, розумності і справедливості. Відповідно до висновку колегії суддів Верховного суду, зазначеного у постанові від 29.06.2022 року, прийнятій за результатами розгляду справи №554/2715/21, тривалість й неодноразова (систематичність) неправомірність дій органу досудового розслідування відносно позивача, є підставою для відшкодування моральної шкоди. Такі самі висновки містяться в Постановах Верховного суду №308/14232/18, від 01 грудня 2021 року у справі №180/2044/19, від 01 вересня 2021 року у справі №545/2344/20, від 10 березня 2021 року у справі №646/8234/19, від 16 вересня 2020 року у справі №638/6363/19. Приписи положень статті 23 ЦК України у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 1173, 1174, 1176 ЦК України та вищезазначеними висновками вказує на те, що моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності, виваженості і справедливості. З копії кримінального провадження, наданого суду, вбачається зволікання працівників органу досудового розслідування у здійсненні дій, спрямованих на розкриття кримінального правопорушення у кримінальному провадженні № 12013040660004117, а також систематичність неправомірності їх дій, що виразилися у неодноразовому винесенні постанов про закриття кримінального провадження та подальному їх сасуванні, нездійснення будь-яких дій щодо проведення досудового розслідування справи, тривалість перерв між проведенням слідчими процесуальних дій, направлення запитів, які обчислюються місяцями та навіть роками, тому суд вважає наявними передбачені законом підстави для відшкодування завданої позивачу такими діями моральної шкоди. Суд вважає, що надмірна тривалість кримінального провадження, необхідність неодноразового оскарження дій органу досудового розслідування, призвели до моральних страждань позивача, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, і така моральна шкода, завдану позивачу, полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку тривалістю проведення досудового розслідування, вимушеним докладанням зусиль для організації свого життя та життя своєї сім`ї, що свідчить про наявність спричинення позивачу моральних страждань і причинно-наслідкового зв`язку між цими протиправними діями органів державної влади та заподіяною моральною шкодою. Вирішуючи питання про розмір компенсації позивачу моральної шкоди, суд виходить з характеру та обсягу душевних страждань, яких він зазнав, їх тривалості, тривалості проведення досудового розслідування, тому суд вважає за можливе визначити доведеною заподіяну моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн., яка підлягає стягненню з відповідача ГУНП на користь позивача, таким чином частково задовольнивши заявлені його позовні вимоги, в задоволенні решти частини позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. Ухвалюючи рішення у справі про часткове задоволення позовних вимог, суд враховує те, що відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). У відповідності до ст. 141 ЦПК України судові витрати слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial