Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про заборону водовідведення, в обґрунтування зазначивши наступне. У нього та у [PERSON] є спільна власність - квартира по [ADDRESS] , яка згідно договору дарування від 27.05.1994 року використовується для спільного проживання і ведення спільного господарства. З часом їм в одній квартирі стало неможливо жити і кожен з них, окремо, звернувся до місцевої влади про поліпшення житлових умов. Він просив дозвіл на реконструкцію, а відмову влади оскаржує до цього часу. [PERSON] просила і отри мала дозвіл на перепланування, яке погіршило його житлові умови. Не дотримані норми газозабезпечення - труби покладені у житлових приміщеннях. Допущено вхід в кухню через спальню і транзитний трафік через кухню до інших приміщень. Розміри усіх приміщень суперечать нормам проектування. Зруйнована тепла стеля, загальна площа його частки зменшена, порушені інтереси співвласників інженерних систем загального користування водовідведенням. Індивідуальна межа відповідача у вигляді фільтраційного колодязя збудована в зоні водорозподільника, що веде до його забруднення і необхідності заборони. Виконком місцевої влади контроль за ст. 154 ЖК України не проводив, а на його скарги не реагував. Згоди на прийомку робіт він не надавав. В результаті такого перепланування квартира перетворилася у нежитлову. Просить суд зобов`язати [PERSON] зупинити використання індивідуальної мережі водовідведення з фільтраційним колодязем по [ADDRESS] . Судовий збір стягнути з відповідача. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, пояснив, що він та відповідач у справі є співвласниками будинку по [ADDRESS] . Через непорозуміння між ними стало питання про фактичний розподіл квартир будинку, тому вони, кожен окремо звернулися до місцевої влади про поліпшення житлових умов та отримання дозволу на реконструкцію. Відповідач відповідний дозвіл отримала та почала проводити різноманітні удосконалення свого житла, при цьому порушуючи його права та пошкоджуючи належну йому частину квартири, а також інженерну систему загального користування водовідведенням. Побудована та встановлена відповідачем її індивідуальна мережа водовідведення призводить до ризиків забруднення та пошкодження загальної системи водопостачання, зменшення загальної площі його власності, а також порушення прав інших співвласників будинку. Зазначив, що при цьому на таке розташування системи водовідведення відповідачем він згоди не надавав. За вказаних обставин просить суд позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена у визначеному порядку, про причини неявки суд не повідомляла, відзиву або будь-яких заяв щодо розгляду справи у її відсутність, на адресу суду не надходило. У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Суд, вислухавши позивача, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що відповідно до дублікату договору дарування, який був укладений 27 травня 1994 року та посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №2-1577, [PERSON] подарувала, а [PERSON] , [PERSON] , прийняли в дар кожен в рівних долях належну [PERSON] 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в [ADDRESS] , який розташований на присадибній ділянці розміром 2035 кв.м. Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який підтвердив би, реєстрацію права власності за сторонами на вищевказане нерухоме майно, зокрема й на земельну ділянку за вказаною адресою, на час подачі позову та розгляду справи до суду позивачем не додано. Крім того, позивачем приєднано до матеріалів справи копію плану земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , який не завірений належним чином, та має різнокольорові позначки зроблені позивачем на власний розсуд. Позивач [PERSON] у своєму позові зазначає про те, що відповідач [PERSON] незаконно встановила систему водовідведення з фільтраційним колодязем, яка нібито порушує його права, як співвласника домоволодіння, та створює перешкоди в користуванні системою водопостачання будинку, розташованою на прибудинковій земельній ділянці, тому у нього виникла необхідність у зверненні до суду з позовом про захист його майнових прав, а саме зобов`язання відповідача зупинити використання її індивідуальної мережі водовідведення. При цьому до позовної заяви додає лише копію договору дарування, укладеного 27.05.1994 року, та план земельної ділянки з позначками зробленими самовільно, оскільки будь-які відмітки спеціалістів на цьому плані відсутні. Також відсутній доказ, який підтверджує, що станом на час звернення позивача до суду саме він та відповідач по справі [PERSON] дійсно є власниками вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки саме у таких розмірах, як вказані у договорі дарування від 1994 року. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Звертаючись за захистом своїх прав до суду саме заявник повинен обґрунтувати підстави позову, предмет позову, вказати осіб, які порушують його права, та яких може стосуватись вирішення спору відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільно-процесуального судочинства. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. У роз`ясненні п. 6 вказаної Постанови вказано, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Позивач повинен довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України та з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог, зазначені ним обставини. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю, згідно ч.1 ст. 356 ЦК України, тобто частки у майні є визначеними. У відповідності до ст. 358 ЦК України: 1. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. 2. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. 3. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. 4. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Глава 28 ЦК України визначає житло об`єктом права приватної власності. Статтею 361 ЦК України передбачено, що співвласник має право самостійно розпоряджатись своєю часткою у праві спільної часткової власності. Згідно ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.720 ЦК України сторонами договору дарування є дарувальник і обдаровуваний, а саме: фізичні та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим і територіальна громада. Із наданих позивачем доказів незрозуміло, чи дійсно сторони у справі [PERSON] та [PERSON] на цей час є співвласниками житлового будинку [ADDRESS] . Якщо так, то які саме переобладнання були проведені відповідачем, як ці переобладнання порушують права позивача та у разі її наявності виникає необхідність в усуненні перешкод, але незрозумілим є яким чином та які саме перешкоди слід усунути. Саме на позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень Цивільного кодексу України. Тобто, позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 76-80 ЦПК України, зазначені ним обставини. Однак таких доказів він не надав. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме і?і? прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ст. 4 ЦПК Украі?ни), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то зазначити, чи є залучении? у справі відповідач відповідальним за це. У справі, яка розглядається, судом встановлено, що позивач вказує на порушення його прав неправомірними діями відповідача, а саме перебудовою індивідуальної мережі водовідведення на прибудинковій території, при цьому не залучаючи спеціалістів у цій галузі, не надаючи підтверджень про те чи дійсно робилися такі переобладнання та, у разі якщо робилися, які саме і у якому порядку, ким саме та яким чином слід їх усунути, тобто позивач не довів належними та допустимими доказами, яким чином відповідач [PERSON] створює йому перешкоди у користуванні його майном та порушує його права. З огляду на наведене суд приходить до висновку, що позивачем належним чином не доведено обставини, які мають значення для справи і на які він посилається, як на підставу своїх вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат в порядку ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду з відповідним позовом судовий збір не було сплачено, оскільки він є інвалідом першої групи. Документів на підтвердження факту понесених інших судових витрат позивачем додано не було.

Outcome: dismissed