Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-04 00:00:00

У березні 2023 року [PERSON] звернулася до Яготинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , третя особа служба у справах дітей та сім`ї Яготинської міської ради, про визначення місця проживання дітей. Позовні вимоги мотивовані тим, що з лютого 2015 року по жовтень 2020 року позивачка перебувала в шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу діти за погодженням сторін залишилися проживати разом з позивачкою, однак з липня 2022 року (після укладення позивачкою шлюбу з [PERSON] ) відповідач став вимагати про проживання дітей разом з ним, став забирати дітей із навчального закладу без погодження з позивачкою; у березні 2023 року відповідач після завершення вихідних не повернув дітей за місцем проживання матері та повідомив ползивачку про те, що діти виявили бажання проживати із ним. Враховуючи вищевикладене, позивачка просила суд визначити місце проживання неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] , за своєю адресою проживання. Ухвалою від 19.04.2023 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Позивачка в підготовчому засідання позовні вимоги підтримали, просила їх задовольнити. Відповідач в підготовче судове засідання, не з`явився, надав суду заяву в якій позов визнав в повному обсязі та просив розгляд справи проводити у його відсутність. Представник третьої особи в підготовче судове засідання не з`явився, надав суду заяву про перебування працівника у відпустці. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 14.02.2015 року між сторонами було укладено шлюб, який в подальшому розірвано рішенням Яготинського райнного суду Київської області від 08.10.2020 року у справі № 382/1032/20. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (копії свідоцтв про народження містяться в матеріалах справи (а. с. 10-11). У липні 2022 року позивачка уклала новий шлюб із [PERSON] (а. с. 9). За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Частина 1 ст. 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. За змістом ч. 2 ст. 6 СК України малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до змісту ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Згідно ст. ст. 9, 18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов`язок матері і батька - це обов`язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно зі ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Неповнолітні діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , після розірвання сторонами шлюбу проживають разом з матір`ю (а. с. 30). Слід зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно із статтями 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім виняткових обставин, відокремлюватися від матері. Суспільство і органи влади повинні забезпечити необхідний догляд за дітьми, які залишилися без піклування сім`ї або без адекватних засобів підтримки. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. В даному випадку суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах найкращим інтересам неповнолітніх дітей відповідатиме проживання разом із матір`ю, за місцем проживання якої створено всі умови для гармонійного розвитку дітей. Відповідно до висновку Виконавчого комітету Яготинської міської ради Київської області про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , встановлено, що Служби у справах дітей та сім`ї Яготинської міської ради (далі - Служба) звернулась громадянка України [PERSON] щодо визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] за її адресою проживання: [ADDRESS] . Службою проаналізовані та вивчені документи і встановлено, що малолітні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані та проживають разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Будинок належить на праві власності матері дітей [PERSON] . Спеціалістами Служби 23 квітня 2023 року, здійснено обстеження житлово-побутових умов матері дітей, про що складено відповідний акт. З якого вбачається, що в будинку створені належні умови для проживання та виховання дітей, в наявності місце для сну і відпочинку, є всі комунікації, достатньо одягу, засобів гігієни, продуктів харчування для дітей відповідного віку. З заяви [PERSON] відомо, що спільне життя з [PERSON] не склалося, але він не заперечує щодо визначення місця проживання дітей з матір`ю. В свою чергу [PERSON] зобов`язалась не чинить перешкоди у спілкуванні дітей з батьком. З наданих довідок Комунальним некомерційним підприємством Яготинської міської ради «Яготинська центральна міська лікарня» вбачається, що [PERSON] до лікаря нарколога не зверталась, у лікаря психіатра на обліку не перебуває, на даний час знаходиться в декретній відпустці. З документів відомо, що [PERSON] працювала на посаді вагаря в ТОВ «АР Бориспіль». За місцем роботи характеризується добре. Відповідно до п. 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866 скликано та проведено 24 травня 2023 року засідання комісії з питань захисту прав дитини Яготинської міської ради (далі - Комісія) за участю матері. На засіданні Комісії заслухано думку [PERSON] та заяву [PERSON] , а також взято до уваги всі фактори, які можуть впливати на виховання та розвиток малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Враховуючи викладене, захищаючи інтереси малолітніх дітей,

Outcome: approved