Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-09 00:00:00

Позивач в особі свого представника - адвоката Рашкової В.В. звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до Київського пансіонату ветеранів праці про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі. Позовна заява обґрунтована тим, що 05.03.2020 року наказом №85 позивача було прийнято на посаду інженера з охорони праці Комунальної організації «Київський пансіонат ветеранів праці» з випробувальним терміном три місяці, а 10.06.2020 наказом відповідача №294-к [PERSON] було звільнено з вказаної вище посади на підставі п. 2ст. 36 КЗпП України. У серпні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди залишено без задоволення. Постановою Київського апеляційного суду від 14.07.2021 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення Деснянського районного суду м. Києва по справі № 754/10910/20 було скасовано та ухвалено нове рішення, відповідно до якого позовні вимоги [PERSON] до Київського пансіонату ветеранів праці про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди - задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано Наказ № 294-к від 10.06.2020 року Комунальної організації «Київський пансіонат ветеранів праці» про звільнення [PERSON] з посади інженера з охорони праці згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України, закінчення строку договору. Поновлено [PERSON] на посаді інженера з охорони праці Комунальної організації «Київський пансіонат ветеранів праці» з 11 червня 2020 року. Стягнуто з Комунальної організації «Київський пансіонат ветеранів праці» на користь [PERSON] 93 952 (дев`яносто три тисячі дев`ятсот п`ятдесят дві) гривень 95 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 11.06.2020 року по 14.07.2021 року. Стягнуто з Комунальної організації «Київський пансіонат ветеранів праці» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 коп. Стягнуто з Комунальної організації «Київський пансіонат ветеранів праці» на користь [PERSON] компенсацію понесених останнім судових витрат за подання позовної заяви та апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог в розмірі 1409 (одну тисячу чотириста дев`ять) грн. 25 коп., а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 005 (десять тисяч п`ять) гривень 00 коп. Стягнуто з Комунальної організації «Київський пансіонат ветеранів праці» на користь держави судовий збір в розмірі 2636 (дві тисячі шістсот тридцять шість) гривень 40 коп. Однак станом на час подання позовної заяви позивачу [PERSON] відповідачем на виконання постанови Київського апеляційного суду від 14.07.2021 не було відшкодовано середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду, оскільки відповідач ухиляється від виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тому просить стягнути з Київського пансіонату ветеранів праці на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі за період з 15.07.2021 по 14.07.2022 в розмірі 90 196,05 грн., збитки від інфляції в розмірі 19 348,19 грн. та моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 01.05.2023 було відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду. Позивач та його представник - адвокат Рашкова В.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладене в позові та поданих письмових поясненнях. Представник відповідача за довіреністю - Костюк Л.О. проти задоволення позову категорично заперечувала, просила суд відмовити в задоволенні вимог, посилаючись на той факт, що постанову Київського апеляційного суду у справі №754/10910/20 від 14.07.2021 було виконано. Крім того, на листи з вимогою з`явитись на роботі негайно для врегулювання поновлення на роботі відповідач не з`явивлявся. Заслухавши пояснення позивача, його представника та представника відповідача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Судом встановлено, що наказом Комунальної організації (заклад, установа) «Київський пансіонат ветеранів праці» № 85К від 05 березня 2020 року [PERSON] прийнято на посаду інженера з охорони праці з 10 березня 2020 року з випробувальним терміном три місяці. Позивач ознайомлений з наказом. Відповідно до наказу Комунальної організації (заклад, установа) «Київський пансіонат ветеранів праці» № 294 -к від 10.06.2020 року [PERSON] було звільнено з посади інженера з охорони праці згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 листопада 2020 року позов [PERSON] залишено без задоволення. Постановою Київського апеляційного суду від 14.07.2021 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення Деснянського районного суду м. Києва по справі № 754/10910/20 було скасовано та ухвалено нове рішення, відповідно до якого позовні вимоги [PERSON] до Київського пансіонату ветеранів праці про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди - задоволено частково. Постановою Верховного суду від 25.11.2021 по справі № 754/10910/20 постанову Київського апеляційного суду від 14.07.2021 - залишено без змін. 11.02.2022 Постановою Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 754/10910/20 від 04.08.2021, виконавче провадження № [NUMBER]. 31.05.2022, 07.07.2022, 01.08.2022 [PERSON] та Київському пансіонату ветеранів праці державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) були направлені Вимоги виконавця проте, що директор Київського пансіонату ветеранів праці та [PERSON] повинні з`явитись за адресою: м. Київ, вул. Кубанської України, 2 для виконання рішення суду. 01.08.2021 державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було постановлено постанову про накладання штрафу на Київський пансіонат ветеранів праці за невиконання рішення суду, станом на 01.08.2021 в розмірі 5100,00грн. 15.08.2022 директором Київського пансіонату ветеранів праці на адресу Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було направлено заяву про відстрочення або перенесення виконання рішення суду на іншу дату та час. 19.08.2021 державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було ухвалено постанову про відкладення проведення виконавчих дій до 25.08.2021 на 10.00 год. на підставі того, що від боржника надійшла заява про перенесення виконавчих дій у зв`язку з неможливістю представника боржника бути присутнім при проведенні виконавчих дій. 25.08.2022 державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було складено Акт державного виконавця, відповідно до якого при вчиненні виконавчих дій по виконавчому провадженню № [NUMBER] при примусовому виконанні виконавчого листа №754/10910/20 виданого 04.08.2021 Деснянським районним судом м. Києва про поновлення на роботі [PERSON] на посаді інженера з охорони праці Комінальної організації «Київський пансіонат ветеранів праці» з 11 червня 2020 року, з метою повного виконання зазначеного вище виконавчого провадження встановлено, що за адресою: м. Київ, вул. Кубанської України, рішення суду не виконано. Представник боржника за місцем проведення виконавчих дій не з`явився. 08.11.2022 державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було ухвалено постанову про накладання штрафу на Київський пансіонат ветеранів праці за невиконання рішення суду, станом на 08.11.2021 в розмірі 10 200,00 грн. 21.11.2022 державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було ухвалено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі того, що рішення суду боржником не виконано, державним виконавцем направлено подання про притягнення боржника до кримінальної відповідальності за ст. 382 КК України до Деснянського КП ГУ НП у м. Києві, як керівника боржника. Положеннями ст.43 Конституції України гарантоване право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судом встановлено, що рішення Деснянського районного суду від 12.11.2020 по справі № 754/10910/20 в частині поновлення [PERSON] на роботі на посаді інженера з охорони праці в Київському пансіонаті ветеранів праці, яке набрало законної сили, та на час розгляду даної справи судом рішення суду по вищевказаній справі не виконано. При цьому, як встановлено судом та підтверджується письмовими матеріалами справи, Київським пансіонатом ветеранів праці в частині виконання рішення суду було сплачено: середній заробіток, за час вимушеного прогулу за період з 11.06.2020 року по 14.07.2021 року - 93952,95 грн., моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн., судові витрати у розмірі 1409, 25 грн., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 005,00 грн., судовий збір в розмірі 2636, 40 грн.. Таким чином, позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просить стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в частині поновлення на посаді, відповідно до статті 236 КЗпП України. Стаття 43 Конституції України регламентує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ст. 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Згідно з вимогами пункту 4 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Відповідно до статті 129 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковим до виконання. У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 року №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення «Конституційного Суду України від 25.04.2012 року №11-рп/2012); відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторонидозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 04.12.2018 року у справі №5011-33/18786-2012, Постанові Верховного Суду від 12.12.2018 року у справі №327/378/16-ц, Постанові Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі №2-н-148/09. Статтею 235 КЗпП України визначено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Представник відповідача в судовому засіданні зазначила, що середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, тому просила суд до спірних правовідносин застосовувати строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України та 256 ЦК України. Статтею 233 КЗпП України визначені строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року (справа №755/12623/19) визначила природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказавши, що такий заробіток за природою є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію. Незаконне звільненні - це незаконне припинення роботодавцем із працівником трудового договору в односторонньому порядку. У свою чергу, виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений. Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частині другій статті 233 КЗпП України. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині 2 статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь-яким строком. До вимушеного прогулу також прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України). Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17, від 30 січня 2019 року у справі № 808/1271/18, від 22 квітня 2021 року у справі № 826/8789/18, від 10 травня 2022 року у справі №369/3013/20, від 26 травня 2022 року у справі №420/10861/21. Враховуючи, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року (справа №755/12623/19) відступила від правового висновку стосовно того, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не є складовою заробітної плати, вказавши, що, по суті, це є не отримана заробітна плата за невиконання трудової функції не з вини працівника, суд при розгляді даної справи приходить до висновку, що відсутні підстави для застосування строку позовної давності до заявлених позовних вимог [PERSON] .. Частиною першою статті 3 КЗпП України врегульовано трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 94 КЗпПУ заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. За положеннями ст. 2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Статтею 27 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Так, згідно з п. 21 Постанови Пленуму ВСУ N 13 від 24.12.1999 року при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями), далі - Порядок. Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Згідно з п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Суд не приймає в якості доказа щодо відсутності підстав для задоволення вимог позивача, пояснення представника відповідача про те, що позивач не відреагував на листи від 10.02.2022, 20.03.2023, 24.04.2023 Київського пансіонату ветеранів праці щодо вимоги з`явитися на роботу негайно для врегулювання поновлення на роботі, а тому відповідного наказу не видавалось, з тих підстав, що свказані твердження спростовуються Актами державного виконавця. Таким чином, здійснивши перевірку розрахунку наданого позивачем, суд дійшов висновку, що позивачу підлягає до виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі за період з 15.07.2021 по 14.07.2022 року (255 робочих днів * 353, 71 грн.) у загальному розмірі 90 196,05 грн.. Відповідно до статті 625 ЦК України, визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з розрахунку, наданого позивачем, на суму заборгованості нараховано суму збитків від інфляції в розмірі 19 348,19 грн. Таким чином, розрахована позивачем на підставі частини 2 статті 625 ЦК України, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі з 15.07.2021 по 14.07.2022 року підлянає стягненню з урахуванням збитків від інфляції в розмірі 19 348,19 грн. . Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності з ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Стосовно вимог позову щодо відшкодування моральної шкоди у визначеному позивачем розмірі, слід зазначити наступне. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Згідно з ч.3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як на підставу звернення з вимогою про відшкодування моральної шкоди позивач посилається на те, що незаконне звільнення порушило звичайне життя позивача, позбавило його права працювати та отримувати дохід в такий складний період, як пандемія, що значно погіршило фінансовий стан позивача, призвело морального страждання через значний стрес та тиск з боку відповідача, а відтак позивач оцінює нанесену йому відповідачем моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини. Разом з тим, дослідивши письмові матеріали справи, враховуючи обставини справи, суд дійшов висновку, що вимога щодо відшкодування моральної шкоди позивачем підлягає частковому задоволенню, а саме в розмірі 5 000,00 грн. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України). Частиною першою та другою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з вимогами ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги представником позивача надано суду Договір №01/03/2023 про надання правової допомоги від 30.03.2023 року; Додаток №2 Розрахунок витрат за надану правову допомогу до Договору №01/03/2023 про надання правової допомоги від 30.03.2023 року; Акт приймання - передачі наданих послуг від 10.07.2023 за Договором №01/03/2023 про надання правової допомоги від 30.03.2023 року; Квитанціями про оплату послуг адвоката від 20.04.2023 та 10.07.2023 за Договором №01/03/2023 про надання правової допомоги від 30.03.2023 року. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12 000, 00 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 1195 гривень 44 копійки. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial