Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

03 вересня 2021 р. [PERSON] (далі: позивач) звернулась з позовом до Харківської міської ради (далі: відповідач) про надання додаткового терміну для прийняття спадщини. В обґрунтування заявленої вимоги позивач посилається на те, що її батько [PERSON] , [INFO] , з 2002 р. постійно проживав на території російської федерації. Тривалий час вони спілкувались лише двічі або тричі на рік по «Скайпу» або «Вайберу» тоді коли до нього приїздили родичі, які мали сучасні телефони. Виїхати до неї батько не міг через похилий вік та погане самопочуття. Вона так само не мала можливості приїхати до батька, оскільки з 1987 р. не має можливості самостійно пересуватись. Коли батько не телефонував їй протягом шести місяців, вона почала звертатися до його родичів у російській федерації, одні з яких не побажали з нею спілкуватись, а інші повідомили про відсутність наміру найближчим часом відвідувати її батька. На початку серпня 2021р. [PERSON] повідомила її про те, що [PERSON] , [INFO] помер та на її прохання відправила їй копію свідоцтва про смерть [PERSON] , яке вона отримала 20.08.2021р. Отримавши свідоцтво про смерть вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, в чому їй усно відмовлено за пропуску строку для прийняття спадщини. У зв`язку з чим, позивач просить суд надати їй додатковий строк для прийняття спадщини. Відповідач проти задоволення позовної вимоги заперечував посилаючись на те, що позивач мала можливість направити нотаріусу заяву про прийняття спадщини поштовим зв`язком, у строк передбачений чинним законодавством України, а не обізнаність про смерть батька та відсутність копії свідоцтва про його смерть не є поважними причинами для надання додаткового строку для прийняття спадщини. До судового засідання сторони, належним чином повідомленні про дату, час та місце судового розгляду, не з`явились, розгляд справи просили здійснювати за їх відсутності. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 223 ЦПК України, судом не встановлено. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: [PERSON] є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане 27.08.1965 р. та Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб, щодо підтвердження дошлюбного прізвища. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 17.10.2020 р. у російській федерації. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 1/2 частину будинку [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Позивач стверджує, що подати заяву про прийняття спадщини у визначений ст. 1270 ЦК України строк не мала можливості з наступних підстав: про смерть батька дізналась у серпні 2021 р., у неї було відсутнє свідоцтво про смерть батька, вона є інвалідом 2 групи та немає змоги самостійно пересуватись. Також позивач стверджує, що копію свідоцтва про смерть батька вона отримала 20.08.2021 на підтвердження заявленого надає поштове повідомлення. Крім того, позивач зазначає, що отримавши свідоцтво про смерть вона звернулась до нотаріуса для оформлення спадщини, проте нотаріус їй усно повідомила, що відповідно до пп. 3.12 п. 3 гл. 10 роз. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій при зверненні спадкоємців після закінчення терміну для прийняття спадщини, нотаріус відмовляє у відкритті спадкової справи. Також нотаріус їй пояснила, що відкриття спадкової справи є нотаріальним актом, а не нотаріальною дією, а тому вона не відкриває спадкову справу і не видає їй постанову про відмову. Встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, дослідивши та оцінивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд висновує: Відповідно до\~ст.\~12\~ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін.\~Учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обов`язків,\~передбачених законом.\~Кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Суд, дотримуючись об`єктивності і неупередженості сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч.2, ч.3 ст.13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Положення ст. 15 ЦПК України передбачають право учасників справи користуватись правничою допомогою та можливість надання безоплатної правничої допомоги в порядку, встановленому законом. Статтею 16 ЦК України передбачено, що особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ч.2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Як передбачено ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини; коло спадкоємців, які прийняли спадщину. За загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини від фізичної особи), яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1221 ЦК України передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. В особливих випадках місце відкриття спадщини встановлюється законом. Як вбачається з матеріалів справи, на час свої смерті, спадкодавець [PERSON] проживав у російській федерації, проте спадщина у вигляді нерухомого майна знаходиться на території м. Харкова. У разі якщо спадкодавець, якому належало майно на території України, мав останнє місце проживання на території іноземної держави, місце відкриття спадщини визначається на підставі Закону України «Про міжнародне приватне право». Відповідно до ст. ст.70,71 Закону України «Про міжнародне приватне право», з урахуванням положень ст. ст.71,72 цього закону, спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання, якщо спадкодавцем не обрано в заповіті право держави, громадянином якої він був. Спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України. За таких обставин, суд вважає, що спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України. Положеннями ч.1\~ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти. Відповідно до ч.1ст. 1269, ч.1 ст.1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Статтею 1272 ЦК України передбачено, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Отже, правовий аналіз наведених норм надає підстави для висновків, що спадкування - особливий правовий інститут. Можливість стати спадкоємцем не залежить від соціального статусу особи, її дієздатності, громадянства тощо. Водночас, законодавство встановлює певні умови, дотримання яких є обов`язковим для оформлення прав на спадкове майно. Однією із таких умов є дотримання спадкоємцем строку на прийняття спадщини. Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Відповідно до ст. 49 Закону України Про нотаріат на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину, а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. В абзаці 3 п. 24 наведеної вище постанови, Верховний Суд зазначив, що підчас розгляду справ про спадкування, суд повинен перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування виступають у якості відповідачів лише в тих випадках, коли інші спадкоємці відсутні. Однак, у разі наявності спадкоємців, які прийняли спадщину чи претендують на неї, належними відповідачами виступають вони. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.04.2018р. у справі №523/9076/16-ц). Таким чином, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. У випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов`язаний витребувати такі докази. У разі якщо особи, які беруть участь у справі, не заявляють клопотання про витребування доказів, зокрема, копій документів із спадкової справи, обов`язком суду є роз`яснення наслідків невчинення такої процесуальної дії, що судом й вчинено. Незаявлення клопотання про витребування спадкової справи й не дослідження судом такої спадкової справи, є підставою для відмови у задоволенні позову. Позивач клопотання про витребування матеріалів спадкової справи після смерті [PERSON] не подавала, у зв`язку з неявкою учасників в підготовче судове засідання, суд був позбавлений можливості виконати вимоги п. 3 ч. 5 ст. 12 ЦПК України, водночас дослідження матеріалів спадкової справи, а також встановлення кола спадкоємців після смерті [PERSON] має важливе значення для повного, всебічного та правильного вирішення справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Спадкове майно являє собою частину будинку [ADDRESS] . З позову вбачається, що з моменту від`їзду [PERSON] минуло понад 20 років, після його смерті також минув тривалий час. Позивач вказує, що має поганий стан здоров`я, мешкає за іншою адресою. Однак вказана частина приватного будинку мала підтримуватись в належному стані задля запобігання її руйнації. Втім, позивач не зазначає стан спадкового майна, хто саме і на підставі чого ним опікується, користується, як не зазначає позивач дати свого звернення до нотаріуса, не надає жодних доказів цього звернення, а незаявлення позивачем клопотання про витребування спадкової справи, позбавляє суд можливості встановлення кола інших спадкоємців, які мають залучатись до участі у справі в якості відповідачів, або третіх осіб, відповідно, не доведена позивачем і обґрунтованість пред`явлення позову саме до територіальної громади в особі Харківської міської ради за відсутності інших спадкоємців. Вказане є суттєвим для встановлення обставини, які входять до предмету доказування у справі. З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених вимог та на підставі наданих позивачем доказів, підстав задоволення позову суд не вбачає.

Outcome: dismissed