Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом та відповідно до позовних вимог просила суд визнати за нею в порядку спадкування після смерті [PERSON] право власності на 1/4 квартири [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що [INFO] померла [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] . 31.03.2021р. Першою київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу щодо майна спадкодавця за номером 67437328 у спадковому реєстрі, номер у нотаріуса 465/2021, що підтверджується витягом № 64171150 від 31.03.2021р. Спадщину прийняла спадкоємець першої черги спадкування за законом: дочка спадкодавця, [PERSON] . Крім того на спадщину претендує чоловік спадкодавця - [PERSON] . Родинний зв`язок позивача зі спадкодавцем підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] від 07.02.1962 р., оригінал якого зберігається у позивача, з якого вбачається факт народження [PERSON] від матері [PERSON] . В подальшому [PERSON] у шлюбі отримала прізвище [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] від 08.09.1979р., свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER] від 01.08.1995р., оригінали яких зберігаються у позивача. Спадкодавець, [PERSON] ( [PERSON] ), від дня народження [INFO] мала прізвище [PERSON] , що підтверджується архівним витягом від 02.12.2022р №209/349/01-41 про актовий запис про народження №9055 від 04.12.1938 р., оригінал якого зберігається у позивача. [PERSON] 04.11.1960р. уклала шлюб із [PERSON] , та отримала прізвище [PERSON] , що підтверджується витягом № 00036848462 від 15.09.2022р., оригінал якого зберігається у позивача. Факт зміни прізвища [PERSON] на [PERSON] підтверджується витягом №00038419661 від 08.02.2023р. про шлюб, зареєстрований 26 вересня 1979 року Лівобережним відділом Держаної реєстрації шлюбів міста Києва, оригінал якого зберігається у позивача. 30.04.1986р. [PERSON] уклала шлюб із відповідачем, [PERSON] , що підтверджує витяг №00038423652 від 08.02.2023р., оригінал якого зберігається у позивача. Наскільки відомо позивачу, на момент смерті, спадкодавець мала права на наступне майно: Земельна ділянка площею 0,060 гектарів, розташована: Київська область, Фастівський район, Малоснітинська сільська рада, СТ «Зелений гай», цільове призначення: «для ведення садівництва», що підтверджується державним актом на землю ІІІ-КВ№064270 від 02.11.1999р. , зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1031, оригінал якого зберігається у відповідача. Квартира номер [ADDRESS] , що підтверджується Інформаційною довідкою КВ-2021 №16078 від 13.05.2021р., оригінал якої зберігається у позивача та договором купівлі- продажу, зареєстрованим Українською біржою «Десятинна» від 08.10.1998р. №4803-А/1986, та зареєстрованим в БТІ міста Києва 16.10.1998р. за реєстровим №287/32281, оригінал якого необхідно витребувати у відповідача, а засвідчену копію необхідно витребувати у КП КМР «КМ БТІ». Факт придбання спірної квартири [PERSON] у шлюбі з [PERSON] , укладеному 30.04.1986 року підтверджується витягом про укладення шлюбу №00038423652 від 08.02.2023р., оригінал якого зберігається у позивача. Позовні вимоги обґрунтовує посиланням на вимоги ст. 60 Сімейного кодексу України . Відповідно до ст.70 Сімейного кодексу України: У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісно ї власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Спадкодавцю належала 1/2 частина спірної квартири, яка має бути поділена в рівних частках між двома спадкоємцями першої черги спадкування за законом. Після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини, позивач звернулася до нотаріуса із заявами, щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, в тому числі на частину земельної ділянки площею 0,060 гектарів, розташована: Київська область, Фастівський район, Малоснітинська сільська рада, СТ «Зелений гай» та частину квартири номер [ADDRESS] . Нотаріус відмовила у вчиненні нотаріальної дії, щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки наразі відсутні документи на відповідну ділянку, що підтверджується постановою від 12.11.2021р., запитом нотаріуса №2564/02-14. Також нотаріус відмовила у видачі документів на частину спірної квартири, оскільки за життя спадкодавця не було визначено частка померлої у праві власності на спірну квартиру, яка була набута в період перебування в зареєстрованому шлюбі з чоловіком померлої (відповідач по справі) та ненаданням правовстановлюючого документа, що посвідчує право власності і наразі зберігається у відповідача або втрачений останнім. Відмова у видачі документів на частину квартири додається, оригінал якої зберігається у позивача. Факт відсутності інформації про спірну квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно підтверджується інформаційною довідкою №300844295 від 22.02.2022р., оригінал якої зберігається у позивача. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов та просили його задовольнити з обставин викладених в позовній заяві та спростовували ту обставину, що спірна квартира була придбана відповідачем перебуваючи в шлюбі зі спадкодавцем, але за особисті кошти відповідача, отриманих від продажу іншого нерухомого майна. Обґрунтовуючи свою позицію на посиланням на висновок про застосування норм права викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Ч. 3 ст. 368 ЦК України, відповідно до якої слідує, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу № 343/1294/18, в якій акцентував увагу на тому, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Правовий аналіз наведених норм права свідчить про те, що спірна квартира хоч і була зареєстрована на відповідача у справі, але набута останнім під час перебування у зареєстрованому шлюбі з померлою [PERSON] , а тому вважається спільним майном подружжя, а відповідна частка спірної квартири відноситься до спадкового майна та підлягає поділу між двома спадкоємцями в рівних частках. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позову, надавши до суду відзив та додатково пояснили , що вони погоджуються з обставинами які викладені в позовній заяві, зокрема, що між [PERSON] та [PERSON] 30.04.1986р. був укладений шлюб та позивач є донькою спадкодавиці [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] . В коло спадкового майна входить: Земельна ділянка площею 0,060 гектарів, розташована: Київська область, Фастівський район, Малоснітинська сільська рада. СТ «Зелений гай», цільове призначення: «для ведення садівництва». Щодо спірної квартири [ADDRESS] , повідомили наступне, що незважаючи, на те, що спірна квартира придбана під час шлюбу, квартира є особистим майном відповідача. Спірна квартира, придбана за кошти які [PERSON] , отримав від продажу свого особистого майна. На підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Першою Кіровоградською державною нотаріальною конторою 26 червня 1996 року (реєстр № 1- 3269) та зареєстрованого Кіровоградським обласним об`єднаним бюро технічної інвентаризації 28 червня 1996 року, за реєстровим № 2645/9 Відповідачу належала 1/2 (одна друга) частина жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель за [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці площею 4 086,3 кв. м. Відповідно до договору купівлі - продажу від 01.09.1998 року [PERSON] продав належне йому спадкове майно і отримав кошти в розмірі 12 022 (дванадцять тисяч двадцять дві) гривні 50 копійок. Після продажу своєї особистої власності, відповідно до договору купівлі- продажу від 08.10.1998р., зареєстрованим Українською біржою «Десятинна» №4803- А/1986, та зареєстрованим в БТІ міста Києва 16.10.1998р. за реєстровим №287/32281 була придбана спірна квартира. Вартість спірної квартири складає - 13 610 (тринадцать тисяч шестисот дев`ять) гривень 96 коп. Отриманні кошти від продажу своєї власності [PERSON] були витрачені на придбання спірної квартири. Різниця розміру вартості між проданим майном і вартістю спірної квартири складає - 1 588 гривні, які були добавлені Відповідачем з особистих збережень. Жодних спільних коштів чи особистих коштів покійної [PERSON] не були витрачені на придбання спірної квартири. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя, про що стверджує Позивач. У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. За рахунок належних відповідачу особистих коштів була придбана спірна квартира, а не створена спільними зусиллями чи спільною працею подружжя, тому [PERSON] є її єдиним власником. Джерело походження коштів, за рахунок яких було придбано спірну квартиру є особисті кошти Відповідача. Враховуючи положення статей 22-24 Кодексу про шлюб та сім`ю України та роз`яснення, що містяться в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», позиція відповідача є непохитною - спірна квартира, хоча і була придбана в період шлюбу, однак за кошти, які були одержані від продажу особистої власності, що належала [PERSON] на праві особистої власності. У зв`язку з чим, в коло спадкового майна спірна квартира не входить. Суд заслухавши думку учасників судового розгляду дослідивши матеріали справи дійшов наступно, що [INFO] померла [PERSON] , яка життя перебувала у шлюбі з [PERSON] з 30 квітня 1986 року. Позивач [PERSON] є рідною донькою спадкодавця [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, свідоцтвом про одруження та розірвання шлюбу, що містяться в матеріалах справи. Дана обставина також не оспорювалася в судовому засіданні відповідачем по справі. Першою київською державною нотаріальною конторою 31.03.2021р. було заведено спадкову справу щодо майна спадкодавця за номером 67437328 у спадковому реєстрі, за заявами позивача та відповідача. Як убачається з матеріалів справи, що за час перебування у шлюбі відповідача [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] 8.10.1998 р. була придбана квартира [ADDRESS] . Реєстрація права власності на спірну квартиру була здійснена на відповідача [PERSON] . Вказана обставина не оспорюється в судовому засіданні. Оскільки спірне майно придбано до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи підлягають застосуванню положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Статтею 22 КЗпШС визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Також статте 24 КЗпШС визначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Також статтею 28 даного Кодексу визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Також статтею ст. 1216 ЦК України, передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За вимог ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1226 ЦК України також визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Також статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частин першої та другої статті 71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Згідно з підпунктом 4.21 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому Наказ Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи. За встановленими у справі обставинами, належність спірного майна на праві спільної сумісної власності подружжю [PERSON] та [PERSON] ніхто не оспорював. Відповідно спадкодавцю належала 1/2 частини спірного майна як частка у спільному сумісному майні подружжя, і зі її смертю право власності на цю частину майна не припинилось. Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена зокрема у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Частиною першою статті 57 СК України встановлено перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до частини шостої статті 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. За положеннями зазначених норм при вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Згідно із ст.ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. З врахуванням викладеного суд

Outcome: approved