Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-04 00:00:00

13 лютого 2023 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] звернулась в поліцію із заявою про неналежний догляд позивачем за своїми дітьми та просила притягнути її до відповідальності. Заява подана на підставі того, що син позивачки - [PERSON] здійснив крадіжку в магазині « [INFO] ». За даним фактом проведено перевірку, в ході якої факту крадіжки дитиною виявлено не було. Згідно наданої характеристики, позивачка виховує чотирьох дітей, з повагою ставиться до людей похилого віку, спиртні напої не вживає, займається благодійністю. Також при обстеженні інспектором поліції її житлового будинку, будь-яких правопорушень, що вказували б на неналежне виховання дітей виявлено не було. Вважає, що зазначена інформація [PERSON] є недостовірною та не відповідає дійсності, а також має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення нею загальновизнаних правил співжиття, прийнятих в суспільстві вимог та приписів етики та моралі та є такою, що порушує її немайнові права, не є оціночним судженням, а обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідача. Поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача до неї та її дітей, що в свою чергу впливає на зниження цінності її особи, створює негативну соціальну оцінку її особи в очах оточуючих, порушує її гідність, честь та ділову репутацію, тим самим завдано шкоди немайновим інтересам. Разом з цим, внаслідок порушення її прав, в порядку ст. 23 ЦК України, має право на відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 грн, яка є розумною та справедливою. Також вважає, що відповідача слід притягнути до адміністративної відповідальності за ст.. 173-1 КУпАП. Просить визнати недостовірною та такою, що порушує права [PERSON] на повагу до її гідності, честі та недоторканість ділової репутації, наступну розповсюджену [PERSON] інформацію про неналежне виховання та догляд дітей та за розповсюдження недостовірної інформації притягнути до адміністративної відповідальності [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 5000 грн, а також просить стягнути з відповідача на її користь судовий збір за подання позовної заяви. Ухвалою судді Локачинського районного суду Волинської області від 06 березня 2023 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 19 травня 2023 року від представника відповідача [PERSON] надійшло пояснення, у якому зазначає, що у позовній заяві та долучених до неї документах містяться лише відомості про звернення [PERSON] до органу національної поліції з приводу вчинення крадіжки малолітньою дитиною [PERSON] сином [PERSON] в результаті неналежного, на думку [PERSON] , догляду за дітьми, що мало місце у магазині « [INFO] ». Жодних доказів можливого поширення [PERSON] недостовірної інформації про [PERSON] в розумінні пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи» позовна заява та додані документи - не містять. Звернувшись до органу національної поліції, відповідач [PERSON] реалізувала своє законне, передбачене статтею 1 Закону України «Про звернення громадян», право звернутися до органів державної влади, що в жодному разі не може розцінюватися як поширення недостовірної інформації. При цьому, зважаючи на встановлений порядок розгляду звернень громадян та пряму заборону доступу до таких відомостей сторонніх осіб, [PERSON] правомірно розраховувала на нерозповсюдження такої інформації органами національної поліції, а також її службовими та посадовими особами та не несе будь-якої відповідальності в разі можливого порушення вказаними особами такого обмеження. Таким чином, звернення [PERSON] до органів національної поліції не містить юридичного складу правопорушення у зв`язку з відсутністю сукупності всіх обставин, на необхідність яких вказується у пункті 15 Постанови. Окрім того, у позовній заяві та доданих до неї документах позивачем не наведено жодних доказів вчинення [PERSON] дій, які б відповідали диспозиції ст. 173-1 КУпАП і складання відповідного протоколу уповноваженою на те службовою особою. Просить у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації відмовити повністю. Ухвалою Локачинського районного суду Волинської області від 19.04.2023 задоволено клопотання [PERSON] про витребування доказів. Ухвалою Локачинського районного суду Волинської області від 19.05.2023 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідач у судове засідання не з`явилася, хоча був належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду, що стверджується телефонограмою (а.с. 172). Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, зазначених у позовній заяві, просила позов задовольнити. Зазначила, що факту крадіжки дитиною виявлено не було, а вона, як мати, належно виконує свої батьківські обов`язки, що встановлено перевірками відповідних органів. Інформація, яку поширила [PERSON] , є недостовірною та порушує її немайнові права. Поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача до неї та її дітей, що створює негативну оцінку серед односельчан та порушує її гідність, честь та ділову репутацію, тим самим завдано шкоди немайновим інтересам. Разом з цим, внаслідок порушення її прав, має право на відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 грн. Відповідач [PERSON] у cудовому засіданні 08.06.2023 позов не визнала та пояснила, що з [PERSON] неприязні відносини. Звернулася з заявою в поліцію на неналежне виконання позивачкою батьківських обов`язків, так як її малолітній син [PERSON] у магазині « [INFO] » поцупив солодощі і сік, на що вона зробила матері зауваження. Після цього [PERSON] дістала з кишень сина солодощі та повернула їх на прилавок магазину. [PERSON] так вчиняв не один раз, проте зауважень не робила, оскільки не бажала конфлікту з позивачкою. Просила відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача\~ [PERSON] у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у поясненні на позовну заяву. Свідок [PERSON] , яка є інспектором СЮП ВП Володимир-Волинського РВП ГУНП у Волинській області, в судовому засіданні показала, що нею було здійснено перевірку по повідомленню [PERSON] про неналежне виховання дітей [PERSON] згідно чинного законодавства. Відібрано пояснення та складено довідку за результатами перевірки, згідно якої факту крадіжки [PERSON] виявлено не було, а громадянкою [PERSON] створені належні умови для виховання малолітніх дітей. З [PERSON] проведено бесіду та для уникнення подібної ситуації рекомендовано встановити в магазині засоби фото і відео фіксації, а [PERSON] роз`яснено положення ст.. 150 Сімейного кодексу України та ст.. 184 КУпАП. Свідок [PERSON] , яка є продавцем магазину « [INFO] » та дочкою [PERSON] , в судовому засіданні показала, що перебуває в неприязних відносинах з [PERSON] , оскільки вона викладає образливі пости в соціальних мережах та має конфлікт з її мамою. Через це відмовлялась продати [PERSON] морозиво для дітей, не бачила як [PERSON] крав товар. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що згідно копії рапорту від 28.05.2022 року, адресованого начальникові СПД №1 (смт. Локачі) Володимир-Волинського РВП ГУНП у Волинській області, 28 травня 2022 року о 12:19 год. надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 28.05.2022 року о 12:18 год. за адресою: [ADDRESS] , односельчанка хоче поскаржитися, що мати [PERSON] неналежно дивиться за своїми дітьми, діти крадуть з магазину. Заявник [PERSON] (а.с. 121). Як встановлено судом, за результатами повідомлення ЄО №3811 від 06.06.2022 року інспектором СЮП ВП Володимир-Волинського РВП ГУНП у Волинській області О.Ткачук проведено перевірку. Згідно довідки про результати проведення перевірки по повідомленню громадянки [PERSON] встановлено, що звернення надійшло до поліції 28.05.2022 о 12:19 год. про те, що односельчанка [PERSON] неналежно дивиться за своїми дітьми, діти крадуть з магазину. При виїзді наряду на місце події конфлікт між гр. [PERSON] та гр. [PERSON] врегульовано. Факту крадіжки з магазину дітьми гр. [PERSON] виявлено не було. У своїй заяві гр. [PERSON] просить провести перевірку та притягнути до відповідальності громадянку [PERSON] за неналежне виховання дітей, які у її присутності 23.05.2022 року, а саме, малолітній син, у магазині « [INFO] », що знаходиться в с. Кисилин, а також 25.05.2022 року, викрав солодощі. 25.05.2022 року було зроблено зауваження гр. [PERSON] , після чого вона дістала з кишень солодощі та повернула їх на прилавок магазину. У своєму поясненні заявниця зазначила, що її донька гр. [PERSON] займається підприємницькою діяльністю в магазині « [INFO] ». Громадянка [PERSON] , час від часу допомагає їй обслуговувати покупців. 25.05.2022 року близько 12 год. 00 хв. до магазину зайшла місцева жителька гр. [PERSON] із сином [PERSON] та донькою [PERSON] . В той час, коли гр. [PERSON] розглядала товар її син [PERSON] стояв біля прилавку із солодощами. Заявниця спостерігала за поведінкою гр. [PERSON] та помітила, що малолітній взяв з прилавку льодяники та маленький сочок. Зі слів заявниці, даний вчинок помітила і мати малолітнього [PERSON] . Коли гр. [PERSON] зробила [PERSON] зауваження, гр. [PERSON] , зі слів заявниці, почала шарпати сина [PERSON] і дістала солодощі з кишені куртки та повернула їх на прилавок. Зі слів гр. [PERSON] малолітній [PERSON] так вчиняв не один раз, проте зауважень не робила, оскільки не бажала конфлікту з гр. [PERSON] . В поліцію звернулася, оскільки, після зауваження громадянці [PERSON] остання, в мережі Інтернет, розповсюдила інформацію про дітей заявниці, які на даний час служать в ЗСУ і це могло їм зашкодити. Також, заявниця додала, що з гр. [PERSON] перебуває в неприязних відносинах. Згідно характеристики відділу «ЦНАП» виконавчого комітету Затурцівської сільської ради Володимирського району Волинської області №09 від 08 лютого 2023 року, [PERSON] проживаючи в селі Кисилин Володимирського району Волинської області, з повагою відноситься до людей похилого віку, з жителями села в хороших стосунках, виховує четверо дітей, на даний час доглядає дитину з інвалідністю [PERSON] , 2010 року народження. Спиртними напоями не зловживає, громадський порядок і дисципліну не порушувала. Займається благодійністю (волонтер). Не притягувалась до адміністративної і кримінальної відповідальності на території Затурцівської сільської ради. (а.с. 90). Актом обстеження умов проживання від 22.06.2022 року за адресою [ADDRESS] , встановлено, громадянкою [PERSON] створені належні умови для виховання малолітніх дітей. (а.с. 134). За результатами перевірки не виявлено ознак будь-якого правопорушення, передбаченого чинним законодавством України. З громадянкою [PERSON] було проведено бесіду та рекомендовано у магазині встановити засоби фото та відео фіксації. Громадянці [PERSON] роз`яснено положення ст. 150 Сімейного кодексу України та ст. 184 КУпАП (а.с. 119-120). Також, обставини наведені у довідці підтверджуються копіями письмових пояснень від 28.05.2022 року [PERSON] , [PERSON] , копіями заяв від 28.05.2022 року [PERSON] , [PERSON] (а.с. 121 на звороті -127) та документами, які містяться в матеріалах перевірки (а.с 119-145). За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Водночас відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної чи юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням або оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться. Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У випадку, коли особа звертається до органів, компетентних перевірити таку інформацію, проте під час перевірки інформація не знаходить свого підтвердження, цей факт звернення не може сам по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку матиме місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40, а не поширення недостовірної інформації. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 17 липня 2019 року у справі № 756/3363/16-ц, у постанові від 16.11.2020 у справі № 334/8949/16. У пункті 16 Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що у випадку, коли особа звертається до компетентних органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. У вказаній справі, дослідивши докази подані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив, що звернення [PERSON] до органу національної поліції з приводу вчинення крадіжки малолітнім сином [PERSON] в результаті неналежного догляду за дітьми та притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, спрямоване саме на реалізацію нею свого конституційного права на звернення до органів державної влади, що не є поширенням недостовірної інформації в розумінні вище вказаних норм законодавства. Сам факт того, що повідомлена нею у зверненні інформація не підтвердилася в ході здійсненої перевірки компетентних органів, не свідчить про поширення нею недостовірної інформації, адже вона зазначила в зверненні відомі їй обставини, які підлягали перевірці компетентними органами. Отже відповідач фактично реалізувала своє право, передбачене статтею 40 Конституції України. Слід зазначити, що з подібних правовідносин було прийнято рішення Конституційного Суду України від 10.04.2003 року № 8-рп/2003, яким визнано, що поширення відомостей викладених у заявах до правоохоронних органів не можуть порушувати честь, гідність та ділову репутацію особи, щодо якої подана така інформація. Доказів поширення вказаної інформації в інший спосіб та іншим особам, позов не містить. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт поширення інформації, що порушує її немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію, а отже відсутній юридичний склад порушення, що є підставою для захисту порушеного права у спосіб, передбачений ст. 277 ЦК України. Виходячи з наведеного, суд не вбачає необхідності надавати оцінку іншим доводам і аргументам позовної заяви щодо достовірності чи недостовірності інформації, належності її до фактичних тверджень чи оціночних суджень, можливого впливу на ділову репутацію позивача, оскільки не доведений факт поширення інформації. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 5000 грн, суд зазначає наступне. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відшкодування моральної шкоди завданої порушенням особистих немайнових прав здійснюється на загальних підставах. Тобто, заявляючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивач повинен довести факт завдання такої шкоди, протиправності дій особи, яка її завдала, причинний зв`язок між вказаною шкодою та протиправними діями, а також наявність вини особи у такому заподіянні. Позивач, в обгрунтування вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, лише вказує, що сума 5000 грн є мінімальною, розумною та справедливою для відшкодування її душевних страждань, завданих приниженням її честі, гідності та ділової репутації. Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння такої моральної шкоди у зв`язку з зверненням [PERSON] до органів національної поліції. Факт такого звернення сам по собі безумовно не свідчить про заподіяння моральної шкоди. Оскільки вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від встановлення факту поширення недостовірної чи такої, що порушує інші особисті права, інформації, а тому з огляду на відсутність факту поширення недостовірної інформації [PERSON] , суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди. Окрім того, позивач просить притягнути відповідача до адміністративної відповідальності за розповсюдження недостовірної інформації, а саме за ст.173-1 КУпАП. Статтею 173-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено адміністративну відповідальність за поширювання неправдивих чуток, що можуть викликати паніку серед населення або порушення громадського порядку. Згідно ст. 280 КУпАП України, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до статей 251, 254 КУпАП обов`язок надання доказів покладено на осіб, уповноважених складати протоколи про адміністративні правопорушення. Статтею 255 КУпАП визначено, що у справах про адміністративні правопорушення за ст. 173-1 КУпАП, які розглядаються суддями районних судів, протоколи про правопорушення мають право складати уповноважені на те посадові особи органів Національної поліції. Отже, притягнення суддею особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності складу адміністративного правопорушення, в тому числі встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустими доказами наданими посадовою особою, яка склала протокол. Позивачем не надано доказів вчинення [PERSON] дій, які б відповідали диспозиції статті 173-1 КУпАП та складення відповідного протоколу уповноваженими на те органами, а тому підстави для задоволення позовних вимог про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності відсутні. Враховуючи вище викладене, в задоволенні позову слід відмовити повністю. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, враховуючи, що у задоволені позову відмовлено, понесені позивачем витрати зі сплати судового збору слід залишити за нею.

Outcome: dismissed