Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що вона з 22 жовтня 2020 року є власником квартири [ADDRESS] . В квартирі прописаний, але з червня 2019 року фактично не проживає [PERSON] . Позивач стверджує, що відповідач залишив місце проживання у зв`язку з тим, що він виїхав за кордон, місце його перебування не відоме, зв`язків з ним вона не підтримує. Оскільки відповідач в добровільному порядку не знімається з реєстрації у належній позивачу квартирі, [PERSON] вважає, що його належить визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням, в судовому порядку із зняттям його з реєстраційного обліку. Зазначила, що формальна реєстрація місця проживання [PERSON] у належній їй квартирі створює для неї перешкоди в користуванні цим майном, оскільки вона повинна сплачувати за комунальні послуги і за відповідача, що значно погіршує її матеріальне становище. Крім того, вона не може звернутись за призначенням субсидії, оскільки не може надати довідку про доходи усіх (в т.ч. і відповідача) зареєстрованих в квартирі осіб. У судове засідання сторони не з`явились. Представник позивача адвокат Примак В.А. направив до суду заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутності та відсутності позивача, наполягав на задоволенні позову, проти винесення заочного рішення суду не заперечував. Відповідач відзиву на позов у встановлений судом строк до суду не подав, причини неявки не повідомив, хоча про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується відповідним поштовим повідомленням. За таких обставин суд проводить розгляд справи у відсутності сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, за наявності згоди позивача, розгляд справи проведено в порядку заочного розгляду, передбаченого гл. 11 ЦПК України, про що судом постановлено ухвалу. Судом встановлено, що між сторонами виник спір з житлових правовідносин. Відповідно до свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 22.10.2020 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.10.2020 [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . В даній квартирі зареєстроване місце проживання [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Смілянської міської ради №1037 від 14.03.2023 та довідкою центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Смілянської міської ради від 17.03.2023. Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Суд зазначає, що в позовній заяві відсутні відомості щодо того, на якій правовій підставі [PERSON] набув право користування жилим приміщенням як член сім`ї власника, як наймач чи як член сім`ї наймача. А тому, при винесенні рішення суд керуються нормами права, які регулюють вцілому правовідносини з приводу набуття та втрати права користування жилим приміщенням. Відносини щодо втрати права користування жилим приміщенням члена сім`ї власника внормовані нормами ЦК України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма права користування членом сім`ї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, яка більш чітко конкретизує такий обсяг прав користування житлом, а саме за відсутності угоди про порядок користування між власником та членом його сім`ї, укладеного при вселенні останнього. Положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сім`ї власника (у тому числі колишнім членом сім`ї власника) права на користування житлом власника, а саме - відсутність члена сім`ї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом. Водночас, відносини щодо втрати права користування жилим приміщенням наймачем та членами його сім`ї врегульовані нормами ЖК України. Відповідно до статті 71 ЖК УРСР за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Тобто, статтею 71 ЖК України встановлено 6-ти місячний строк збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його родини, а також вичерпаний перелік випадків за якими за особою, що тимчасово відсутня, зберігається житлове приміщення понад шість місяців. Відсутність особи понад встановлений строк повинна бути без поважних причин. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. З аналізу наведених норм вбачається, що незалежно від того, як особа набула право користування жилим приміщенням, поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил норм процесуального закону щодо оцінки доказів. Виходячи з аналізу статей 71,72 ЖК України слід дійти висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин непроживання такої тривалості. Суд звертає увагу на те, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені\~ строки у жилому приміщенні без поважних причин. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] вказує про те, що відповідач не проживає у належній їй квартирі з червня 2019 року, оскільки він виїхав за кордон і\~ місце його перебування не відоме. Він жилим приміщенням не цікавиться, його речі у ньому відсутні, комунальні послуги він не сплачує. На підтвердження факту непроживання відповідача у спірному жилому приміщенні позивачем надано лише один доказ акт обстеження житлової квартир\~ від 15 березня 2022 року. Судом досліджено вказаний акт та встановлено, що він складений комісією у складі трьох осіб: [PERSON] , [PERSON] та позивача по справі. Згідно з відміткою в паспорт [PERSON] , копія якого долучена до акта, вона взагалі не проживає у будинку [ADDRESS] . Зазначення у складі комісії позивача по справі ставить під сумнів викладені в акті відомості, оскільки вона є зацікавленою особою у вирішенні позову. Крім того, підписи зазначених осіб не завірені, представник житлового органу або ОСББ у складанні акту участі не приймав. Зі змісту самого акта не вбачається, на підставі яких відомостей вказаними особами констатований факт непроживання відповідача в квартирі [ADDRESS] , а саме з червня 2019 року. У ньому міститься посилання лише на те, що факт не проживання [PERSON] у квартирі їм відомо лише зі слів власника квартири і, відповідно, члена комісії та позивача по справі [PERSON] . Безпосередньо в судовому засіданні вказані в акті особи як свідки не допитувалися, відповідні клопотання стороною позивача не заявляли, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити достовірність даних щодо непроживання відповідача у квартирі без поважних причин. Суд вважає, що шляхом складання акту можливо підтвердити наявність певних обставини на момент його складання, а не обставини за певний період. Суд, також, враховує, що відповідач отримував направлені на його зареєстроване місце проживання судові повістки, що підтверджується відповідними поштовими повідомленнями, що містяться в матеріалах справи. З урахуванням викладеного суд зазначає, що акт від 15.03.2022 не є належним, допустимим та достатнім доказом для встановлення факту непроживання відповідача [PERSON] у спірному житловому приміщенні понад встановлені законом строки без поважних причин. Посилання позивача на те, що відповідач не сплачує за комунальні послуги і тягар утримання квартири покладений на позивача, чим порушується її права, не може бути прийнято до уваги як обґрунтування визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки не має правого значення для вирішення даного питання. Інших доказів, які би підтверджували позовні вимоги, всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України суду не надані. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Крім того, не ґрунтується на нормах закону і вимога позивача про зняття з реєстраційного обліку відповідача, виходячи з наступного. Відповідно до п. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою КМУ №265 від 07.02.2022, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується). Відповідно, при визнанні судом осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла. Таким чином, під час ухвалення рішення про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не існує необхідності ще й вирішувати вимогу про зняття з реєстрації. Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 465/2559/14-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 2/0808/1282/2012. Враховуючи викладене та оцінивши усі надані позивачем докази, суд дійшов висновку, що допустимих доказів того, що відповідач з 2019 року не проживає в спірній квартирі, а також доказів того що він втратив інтерес до житла позивач не надав, а тому підстав для задоволення позову суд не вбачає. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. За змістом ч.1,2 наведеної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи норми ст. 141 ЦПК, а також те, що суд не вбачає підстав для задоволення позову, витрати по сплаті судового збору слід покласти на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed