Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-26 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача 19 травня 2022 року позивач звернувся до Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю з позовом в якому просив: - Визнати незаконними та скасувати Наказ Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю №7-к від 03 березня 2021 р. про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення [PERSON] та Наказ Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю №8-к від 03 березня 2021 р. про звільнення [PERSON] - Поновити [PERSON] на посаді заступника директора Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю з 04 березня 2021 року. - Стягнути з Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу по день винесення судового рішення. - Стягнути з Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю на користь [PERSON] компенсацію спричиненої моральної шкоди у розмірі 20 000 гривень. - Стягнути з Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю на користь [PERSON] суму сплаченого судового збору у розмірі 1 816 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що в період з 08 квітня 2008 року по 03 березня 2021 рік він перебував у трудових відносинах з Донецьким обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів, яке на теперішній час змінило свою назву на Донецьке обласне відділення соціального захисту осіб з інвалідністю. Наказом директора відділення Фонду він був призначений на посаду заступника директора відділення Фонду, а Наказом Фонду соціального захисту інвалідів від 11 жовтня 2019 року на нього було покладено виконання обов`язків директора відділення Фонду. 13 березня 2020 року він поїхав на вихідні до м. Донецька однак, 15 березня 2020 року було припинено перетин всіх контрольних пунктів в`їзду- виїзду на лінії зіткнення з окремими районами Донецької та Луганської областей в обидва боки у зв`язку з введенням карантину. В подальшому з серпня 2020 року й до тепер перетинати лінію зіткнення у бік підконтрольної українській влади частини України, влада ОРДО дозволила тільки за умови наявності реєстрації на цій території. Потрапити на робоче місце йому вдалося лише 05 серпня 2021 року, в цей же день йому було вручено трудову книжку, Наказ № 7 -к від 03 березня 2021 року про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді його звільнення та Наказ № 8-к від 03 березня 2021 року про його звільнення у зв`язку з порушенням трудової дисципліни, а саме його відсутності на робочому місці 04 та 05 січня 2021 року без поважних причин. Дані накази вважає незаконними, безпідставними та необґрунтованими з таких підстав. 27 квітня 2020 року він звернувся з заявою до директора Фонду з заявою про звільнення його від виконання обов`язків директора відділення Фонду, окрім того повідомляв відповідача засобами електронного зв`язку про готовність виконання своїх трудових обов`язків дистанційно. Втім у задоволенні його заяв про дистанційну роботу було відмовлено та роз`яснено право на звернення з заявами виключно на паперовому носії. 02 липня 2020 року він звертався з заявою про звільнення його за власним бажанням, однак потім відкликав її та попрохав надати йому щорічну відпустку. Його звернення до Держпраці не дали жодного результату, оскільки при проведенні контрольного заходу не було виявлено жодних порушень. Отже до 31 грудня 2020 року він перебував у відпустках, та 04 січня 2021 року на електрону пошту отримав вимогу відділення Фонду про надання пояснень щодо підстав його відсутності на робочому місці 04 січня 2021 року з 09 години. 05 січня 2021 року він повідомив директора відділення Фонду щодо неможливості прибуття в Маріуполь у зв`язку із неможливістю перетину лінії зіткнення або проїзду через територію Російської Федерації у законний спосіб. 03 березня 2021 року на електрону адресу він отримав лист з Наказом про його звільнення , окрім того в цей же день з ним було здійснено розрахунок. Вважає, що протиправними, необґрунтованими та незаконними наказами відповідача про притягнення його до дисциплінарної відповідальності та необґрунтоване та протиправне накладення на нього відповідачем дисциплінарних стягнень у вигляді доган та звільнення, що відбувалось тривалий період часу, заподіяли йому значної моральної шкоди. Такі дії відповідача завдали йому моральних страждань. Враховуючи зазначенні обґрунтування просив суд стягнути на його користь спричинену моральну шкоду в розмірі 20\~000 грн. (а.с.1-7). 12\~травня 2023\~року \~представник відповідача\~надав відзив на позов, в якому вважає позовні вимоги необґрунтованими на наступних підстав. Так, дійсно позивач в період з 08 квітня 2008 року по 03 березня 2021 року перебував у трудових відносинах з відповідачем. 16 березня 2020 року позивач в телефонному режимі повідомив відповідача, що знаходиться з 13 березня 2020 р. у місті Донецьку Донецької області за адресою своєї реєстрації. Твердження позивача про те, що 16 березня 2020 р. він не мав можливості дістатися місця роботи у зв?язку із введенням карантинних обмежень на території України та припиненням перетину всіх контрольних пунктів в`їзду -виїзду є необґрунтованими. Позивачем не надано жодних підтверджуючих документів про вжиття ним заходів або спроби виїзду з тимчасово окупованої території України. Наказом Фонду соціального захисту інвалідів від 27 квітня 2020 року № 62-к [PERSON] звільнено від виконання обов`язків директора. Того ж дня на електронну адресу Фонду надійшла сканована заява [PERSON] про надання відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною віком до 14 років на період встановленого на території України карантину. Відповідно до Наказу від 27 квітня 2020 року № 4/1-к позивачу було надано відпустку з 27 квітня 2020 року по 11 травня 2020 року , а також зобов`язано надати оригінал заяви про відпустку протягом 14 календарних днів. 12 травня 2020 року на електрону адресу відповідача знову надійшла сканована заява про надання відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною віком до 14 років на період встановлення на території України карантину з 12 травня 2020 року по 22 травня 2020 року . Так в період з 23 травня 2020 року по 31 грудня 2020 рік позивач неодноразова надсилав відповідачу скановані копії заяв про надання відпусток, та відповідачем було надано відпустки без збереження заробітної плати та щорічну відпустку. Щодо накладення дисциплінарного стягнення зазначили, що 04 січня 2021 року позивач після закінчення відпустки не з`явився на робочому місці та про причини своєї неявки не повідомив, на телефонні дзвінки не відповідав, у зв`язку з чим було складено доповідну записку про відсутність [PERSON] , окрім цього на електрону пошту позивача було направлено вимогу про надання письмових пояснень щодо відсутності на робочому місці 04 січня 2021 року з 09 години. Також було складено акт про відсутність позивача на робочому місці. 05 січня 02021 року на електрону адресу відповідача надійшла сканована копія пояснення позивача про причини відсутності на робочому місці у зв`язку із наявністю карантинних обмежень та неможливістю перетнути лінію зіткнення між м. Донецьком та Маріуполем. За фактом відсутності позивача на робочому місці 05 січня 2021 року було складено акт. 05 січня 2021 року відповідачем було направлено рекомендований лист з повідомленням про вручення на адресу тимчасової реєстрації позивача у місті Маріуполі. 09 лютого 2021 року на адресу відповідача повернувся конверт з відміткою про невручення листа у зв`язку із закінченням терміну зберігання . Саме з 09 лютого 2021 року у відповідача виникло право для застосування до позивача дисциплінарного стягнення та почав обчислюватися місячний строк для його застосування. З 06 січня 2021 року по 09 лютого 2021 року позивач був відсутній на робочому місці, після чого 15 лютого 2021 року комісія вийшла за місцем тимчасової реєстрації позивача та склали акт про відсутність [PERSON] за місцем проживання за адресою [ADDRESS] протягом тривалого часу. Відповідно до Акту про службове розслідування від 02 березня 2021 року було встановлено що позивач в період з 04 січня 2021 року по 05 січня 2021 року був відсутній на робочому місці без поважних причин. На підставі Акту відповідачем було винесено Наказ від 03 березня 2021 року № 7-к «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на [PERSON] » та Наказом № 8-к від 03 березня 2021 року «Про звільнення [PERSON] » позивача було звільнено. В той же день з позивачем проведено розрахунок та було сплачено компенсацію за невикористані відпустки. Копії Наказів того ж дня направленні на електронну адресу позивача. Окрім того зазначили, що позивачем пропущено місячний строк встановлений законодавством на оскарження наказу про звільнення. На підтвердження спричинення позивачу моральної шкоди та причинно наслідкового зв`язку протиправних дій та спричиненої моральної шкоди останнім не надано жодного належного доказу (а.с.82-98 ) Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 19 травня 2022 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. ( а.с.56). Ухвалою судді від 23 травня 2022 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю про визнання незаконними та скасування наказів про дисциплінарне стягнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін (а.с. 57-58). 14 квітня 2023 року призначено судове засідання з викликом сторін (а.с. 67). Позивач в судове засідання не з`явився про день та час повідомлявся належним чином, просив розглядати справу за його відсутності. Представник відповідача в судовому засідання заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступних висновків. Фактичні обставини встановленні судом [PERSON] в період з 08 квітня 2008 року по 03 березня 2021 року перебував у трудових відносинах з Донецьким обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів, що підтверджується копією трудової книги (а.с. 51-53). Згідно наданої копії паспорту позивача місце його реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с. 28,54-55). Як зазначив позивач в позовній заяві 13 березня 2020 року він виїхав до м. Донецька для відвідування своїх рідних, а 16 березня 2020 року через введення в Україні карантинних обмежень він не мав змоги повернутися до м. Маріуполя. 27 квітня 2020 року [PERSON] звернувся до відповідача з заявою про звільнення його від виконання обов`язків директора Фонду з 27 квітня 2020 року (а.с. 21). Того ж дня на електрону адресу відповідача надійшла сканована заява позивача про надання відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною віком до 14 років на період встановленого на території України карантину, в порядку п. 3-1 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про відпустки». Наказом № 4/1-к від 27 квітня 2020 року позивачу було надано відпустку з 27 квітня 2020 року по 11 травня 2020 року . Наказом № 62-к від 27 квітня 2020 року на [PERSON] покладено виконання обов`язків директора Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (а.с. 29). 12 травня 2020 року позивач подав відповідачу заяву про надання йому відпустки без збереження заробітної плати на період встановленого карантину в Україні з 12 травня 2020 року по 22 травня 2020 року (а.с. 35). 22 травня 2020 року у зв`язку з продовженням карантину позивач знову звернувся до відповідача з заявою про надання йому відпустки без збереження заробітної плати з 22 травня по 22 червня 2020 року (а.с. 34) 22 травня 2020 року в.о. директора Фонду, на скановану копію заяви Чебаненка від 22 травня 2020 року про надання відпустки без збереження заробітної плати з 22 травня 2020 року по 22 червня 2020 року, яка була отримана відділенням Фонду електронною поштою повідомила, що станом на 22 травня 2020 року позивачем не було надано оригіналу письмової заяви про відпустку без збереження заробітної плати (з 27 квітня 2020 року по 12 травня 2020 року) у зв`язку з чим, наступні заяви будуть прийняті тільки в оригіналі (а.с. 25). 09 червня 2020 року позивач звернувся з заявою до відповідача про вжиття заходів за для забезпечення дистанційного виконання його посадових обов`язків на період оголошеного карантину на території України (а.с. 19). 01 червня 2020 року на електрону адресу відповідача від позивача надійшла сканована копія заяви про роз`яснення щодо надання йому відпусток згідно попередніх заяв та зазначенням того, що відповідачем не організовано йому дистанційну роботу на тимчасово окупованій території. Аналогічна заява надійшла й 05 червня 2020 року, а 09 червня 2020 року надійшла сканована копія заяви про надання довідки з місця роботи, з метою перетину позивачем КПВВ На заяви позивача від 01 червня 2020 року, 05 червня 2020 р. та від 09 червня 2020 року відповідачем було направлено відповідь листом від 11 червня 2020 № 05.1-10/659, яким повідомлено про припинення дистанційної роботи в Донецькому обласному відділенні ФСЗІ згідно з наказом від 11 червня 2020 року. 10 червня 2020 року [PERSON] звернувся до Державної служби України з питань праці (а.с. 37-42) За результатами інспекційного відвідування Донецького обласного відділення ФСЗІ Головним управлінням Держпраці у Донецькій області, будь яких порушень виявлено не було (а.с. 44-45) 18 червня 2020 р. [PERSON] на електронну адресу відповідача знову направив скановану копію заяви про надання щорічної основної відпустки з 22 червня 2020 р. та про надання матеріальної допомоги на оздоровлення На що 19 червня 2020 р. відповідачем було направлено листи, якими повідомлено, що надання йому щорічної відпустки у 2020 році, а також матеріальної допомоги на оздоровлення, відбуватиметься відповідно до затвердженого графіку відпусток працівників Донецького обласного відділення ФСЗІ і тільки після надання оригіналу відповідних заяв. Після цього, 19 червня 2020 р. на електронну адресу відповідача від позивача знову надійшла сканована копія заяви, в якій він просив повідомити про можливість перегляду графіку відпусток працівників Донецького обласного відділення ФС3І, затвердженого ним же на початку 2020 року. На що йому було направлено відповідь та роз?яснено, що відповідно до графіку відпусток керівництва Донецького обласного відділення ФС3І у 2020 році, який було затверджено ним 04 грудня 2019 р. під час виконання обов?язків директора, його щорічна основна відпустка запланована на другу половину липня 2020 року 22 червня 2020 року позивач звернувся з заявою про надання йому відпустки без збереження заробітної плати з 22 червня по 31 липня 2020 року (а.с. 34) 01 липня 2020 року [PERSON] повідомлено що відповідно до графіку відпусток керівництва Донецького ОВФСЗІ у 2020 році щорічну основну та додаткову відпустку тривалістю у 14 календарних днів йому буде надано з 20 липня 2020 року (а.с. 30) Заявою від 08 липня 2020 року позивач просив надати йому матеріальну допомогу для оздоровлення при надання основної щорічної відпустки (ас. 32) Того ж дня Чебаненко Євген звернувся з заявою про надання йому невикористаної щорічної відпустки за минулі періоди з послідуючим звільненням його на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 32) Наказом № 14-к від 10 липня 2020 року позивачу надано невикористану щорічну основну відпустку з 20 липня 2020 року по 02 серпня 2020 року, підстава графік відпусток у 2020 році (а.с. 20). 15 липня 2020 року позивачем надано заяву про відкликання своєї заяви від 08 липня 2020 року про надання йому щорічної основної відпустки тривалістю 14 календарних днів з 20 липня 2020 року (а.с. 22) 27 липня 2020 року на електрону адресу відповідача від позивача надійшла сканована копія Наказу про відпустку [PERSON] від 10 липня 2020 року № 14-к із запереченням після ознайомлення, де він вказав, що з відпусткою не згоден, знаходитись у відпустці за цим Наказом на має бажання. 03 липня 2020 року від позивача знову надійшла сканована копія заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною віком до 14 років на період встановленого на території України карантину з 01 серпня 2020 року по 31 серпня 2020 рік. 11 серпня 2020 року від позивача надійшла три заяви: про надання відпустки тривалістю 14 календарних днів, про перенесення щорічної відпустки з жовтня 2020 року на серпень 2020 року та про надання матеріальної допомоги на оздоровлення. На які 14 серпня 2020 року відповідачем надано роз`яснення що відповідачем вже було надано роз`яснення на стосовно надання щорічних відпусток та матеріальної допомоги. Вкотре 01 вересня 2020 року позивачем на електрону адресу відповідача направлено копія заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати на період карантину з 01 вересня 2020 року. Наказом № 25-к від 01 вересня 2020 року позивачу надано відпустку без збереження заробітної плати з 01 вересня 2020 року 31 жовтня 2020 року. 30 жовтня 2020 року Наказом № 30-к внесено зміни до Наказу № 25-к від 01 вересня 2020 року, а саме змінено дату закінчення відпустки змінено на 29 жовтня 2020 року (а.с. 24). Наказом № 31-к від 30 жовтня 2020 року позивачу надано частину щорічної основної відпустки з 30 жовтня 2020 року по 13 листопада 2020 рік. підстава графік відпусток у 2020 році (а.с. 23). Наказом № 32-к від 13 листопада 2020 року [PERSON] надано відпустку без збереження заробітної плати на період карантину на 45 календарних днів з 16 листопада 2020 року по 31 грудня 2020 року підстава сканована копія заяви [PERSON] від 12 листопада 2020 року (а.с. 14-15) 13 листопада 2020 року на електронну адресу [PERSON] в.о. директора Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів Д.Маньковською було направлено для ознайомлення Наказ «Про відпустку без збереження заробітної плати [PERSON] » від 13 листопада 2020 року № 32-к та запропоновано найближчим часом надати до відділення Фонду заяву про відпустку без збереження заробітної плати на період карантину від 12 листопада 2020 року у паперовому вигляді з оригіналом підпису, окрім того повідомлено, що посадова інструкція заступника директора передбачає знаходження працівника на робочому місці в межах відділення Фонду, тобто не є можливим виконання роботи дистанційно ( а.с. 14). 03 березня 2021 року Наказом № 7-к накладено на [PERSON] дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення. Підстава Акт службового розслідування від 02 березня 2021 року (а.с. 26). Наказом № 8-к від 03 березня 2021 року [PERSON] звільнено з 03 березня 2021 року за прогули без поважних причин, відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. Підстава Наказ «Про дисциплінарне стягнення на [PERSON] у вигляді звільнення від 03 березня 2021 року № 7» (а. .27) 03 березня 2021 року директор Фонду направив [PERSON] на його електронну адресу Накази від 03 березня 2021 року № 7 та № 8 про його звільнення. (а.с. 43) 17 березня 2021 року директором Фонду на електронну адресу [PERSON] направлено відповідь на претензію позивача від 04 березня 2021 року в якій повідомлено про звільнення з 03 березня 2021 року у зв`язку з порушенням трудової дисципліни, та направлено Накази на електронну адресу для ознайомлення (а.с. 18). Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 80 ЦП К України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Стаття 43 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: 1) працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються; 2) працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 (з наступними змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевірити їх відповідність законові. Згідно з ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення. Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Статтею 149 КЗпП\~передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку. Разом з тим, саме на роботодавця покладається обов`язок доказування фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, з яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена провина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності. Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Відповідно до пункту 4\~статті 40 КЗпП України\~трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Пунктом 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів"\~роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4\~статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника. Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4\~статті 40 КЗпП України\~є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. Як зазначив у відзиві представник відповідача: 04 січня 2021 року позивач не з?явився на робочому місці та про причини своєї відсутності не повідомив, на телефонні дзвінки не відповідав, у зв?язку з чим провідним юрисконсультом на ім?я директора Відповідача була складена доповідна записка про відсутність позивача на робочому місці. Крім цього, 04 січня 2021 р. відповідачем на електронну адресу позивача було надіслано лист-вимогу про надання письмових пояснень щодо відсутності його на робочому місці з 09.00 годин 04 січня 2021 р. за фактом відсутності позивача на робочому місці 04 січня 2021 р. було складено акт про відсутність на робочому місці. підписаний працівниками відповідача: виконуючим обов?язки начальника відділу забезпечення зайнятості, соціального захисту осіб з інвалідністю [PERSON] , головним бухгалтером [PERSON] та провідним юрисконсультом Скринніковою А.О. . 05 січня 2021 р. позивач знов не з?явився на робочому місці. 05 січня 2021 р. на електронну адресу відповідача надійшла сканована копія пояснення позивача про причини відсутності на робочому місці 04 січня 2021 року, в якому він повідомив, що 04 січня 2021 року він був відсутній на робочому місці у зв?язку із наявністю карантинних обмежень, що унеможливлюють перетин лінії зіткнення між містом Донецьком, де він знаходиться, та містом Маріуполем. Про причини відсутності на робочому місці 05 січня 2021 р. позивач не повідомив. За фактом відсутності позивача на робочому місці 05 січня 2021 р. було складено акт про відсутність на робочому місці, підписаний працівниками відповідача. У зв?язку з тим, що 05 січня 2021 р. відповідачем було отримано лише скановану копію пояснення позивача про причини його відсутності на робочому місці тільки 04 січня 2021 р., а на телефонні дзвінки він не відповідав, дотримуючись вимог законодавства, з метою встановлення справжнього волевиявлення позивача та підтвердження факту надания пояснення саме ним, 05 січня 2021 року відповідачем було направлено рекомендований з повідомленням про вручення на адресу тимчасової реєстрації позивача у [ADDRESS] . В листі відповідач вимагав щоб позивач надав до 11 січня 2021 р. письмові пояснення про причини його відсутності на робочому місці 04 та 05 січня 2021 року з 9 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв.. А також разом із вказаним листом в одному конверті було надано відповідь позивачу щодо надання йому відпустки у грудні 2021 року згідно затвердженого директором графіку відпусток працівників Донецького обласного відділення ФСЗІ на 2021 рік, а також повідомлено про можливість надання інших видів відпусток лише за наявності заяви у паперовій формі з оригінальним підписом автора документу. 09 лютого 2021 р. відповідачем було отримано конверт, надісланий на адресу Позивача з відміткою про невручення листа у зв?язку із закінченням терміну зберігання. 3 06 січня 2021 р. по 09 лютого 2021 р. позивач був відсутній на робочому місці, про що складені акти про відсутність на робочому місці. 3 метою оцінки поважності причин відсутності позивача на робочому місці, 09 лютого 2021 р. відповідачем винесено наказ No 14/1 «Про проведення службового розслідування». 15 лютого 2021 р. комісією у складі завідувача сектору кадрової роботи, системного адміністрування та організаційно-документального забезпечення [PERSON] , завідувача сектору організації забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації та моніторингу якості реабілітаційних послуг [PERSON] , провідного юрисконсульт [PERSON] відвідано адресу тимчасової реєстрації [PERSON] , за результатами якого встановлено, що за даною адресою знаходиться гуртожиток МВП «Азовреле УТОГ». В присутності двох мешканців гуртожитку було складено акт про відсутність [PERSON] за місцем проживання за адресою: [ADDRESS] , протягом тривалого часу . Відповідно до Акту службового розслідування від 02 березня 2021 р. комісія дійшла висновку що позивач був відсутнім на робочому місці 04 січня 2021 року та 05 січня 2021 року без поважних причин. На підтвердження зазначених обставин, відповідачем не надано жодного доказу, оскільки як зазначив в судовому засіданні представник відповідача вся документація залишилася в будівлі Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів в м. Маріуполі , який на теперішній час є окупованим, однак факт відсутності позивача на робочому місці підтверджує і сам позивач в наданій позовній заяві. На підтвердження відсутності позивача на робочому місці з поважних причин останнім не надано суду жодного належного доказу. Твердження позивача про те що він не міг перетнути контрольний пункт в`їзду / виїзду на лінії зіткнення з окремими районами Донецької та Луганської областей у зв`язку із введенням карантинних обмежень на території України, що не дало йому змоги дістатися до місця своєї роботи, суд не бере до уваги, оскільки позивачем не надано жодного доказу, що він взагалі намагався перетнути контрольний пункт. Окрім того суд зазначає, що до обмежувальних заходів, визначених в Постанові КМУ від 09 грудня 2020 р. № 1236 « Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» жодних обмежень для громадян України при перетині контрольних пунктів в?їзду/виїзду на тимчасово окуповані території в Донецькій та Луганській областях, Автономної Республіки Крим та м. Севастополя не встановлено. Крім цього, згідно пункту 4 Порядку в?їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій, затвердженого Постановою КМУ від 17.07.2019 р. № 815, кількість контрольних пунктів в?їзду-виїзду, місцезнаходження і межі їх режимних та сервісних зон (у тому числі об?єктів сервісного обслуговування), дорожні коридори визначаються та затверджуються відповідно до пункту 9 Положення про облаштування контрольних пунктів в?їзду на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях, тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим і м. Севастополя та виїзду з них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2020 р. Ne 1368. Відповідна інформація розміщується на офіційних веб-сайтах Міноборони, Адміністрації Держприкордонслужби. ЛФС. Відповідно до пункту 9 Положення, кількість контрольних пунктів в?їзду-виїзду, місцезнаходження та межі їх режимних і сервісних зон (у тому числі об?ектів сервісного обслуговування), дорожні коридори у Донецькій і Луганській областях визначаються рішенням Командувача об?єднаних сил за пропозиціями Донецької і Луганської обласних військово-цивільних адміністрацій або військових адміністрацій (у разі їх утворення), погодженими з Мінреінтеграції. Наказом Командувача об?єднаних сил від 31.10.2020 р.№ 861, який залишається чинним до теперішнього часу, затверджено перелік контрольних пунктів в?їзду/виїзду для перетинання лінії розмежування в межах Донецької та Луганської областей, режим функціонування контрольних пунктів в?їзду/виїзду через лінію розмежування в Донецькій та Луганській областях та порядок пропуску осіб, транспортних засобів та товарів (вантажів). На підставі рішення Командувача об?єднаних сил, починаючи з 8 год. 00 хв. 10 листопада 2020 року в усіх КПВВ у районі проведення операції Об?єднаних сил, було відновлено пропуск осіб і транспортних засобів через лінію розмежування Окрім зазначеного, на офіційному веб-сайті Державної прикордонної служби України розміщена та постійно оновлюється інформація щодо помісячного перетину лінії розмежування через контрольні пункти в?їзду/виїзду на тимчасово неконтрольовані території України, де зазначено, що за січень 2021 року лінію розмежування на Донбасі перетнули 14 тис. осіб. Відповідачем було винесено Наказ від 03 березня 2021 р. №7-к «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на [PERSON] . На підставі Наказу від 03 березня 2021 р. №7-к «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на [PERSON] » відповідачем було винесено наказ від 03 березня 2021 року № 8-к «Про звільнення [PERSON] ». Як вбачається з наданих представником відповідача письмових пояснень, накази про застосування заходу дисциплінарного стягнення відповідають вимогам трудового законодавства, процедура їх винесення дотримана, ступінь тяжкості враховано та на переконання суду вони достатньою мірою відповідають вжитим заходам дисциплінарного стягнення, строки не порушенні, а тому, оскаржувані накази не можуть визнаватись незаконним та не підлягають скасуванню. Тому слід дійти висновку, що позовні вимоги стосовно визнання незаконними та скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності та поновленні на роботі задоволенню не підлягають. Що стосується вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, то слід зазначити, що такі вимоги є похідними від визнання незаконними та скасування наказу, поновлення на роботі, а тому також не підлягають задоволенню. Стосовно посилання представника відповідача на пропуск позивачем строку встановленого ст. 233 КЗпП України на оскарження наказів від 03 березня 2021 року , суд зазначає наступне, що відповідно до прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені\~статтею 233\~цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. З 11 березня 2020 року Кабінет Міністрів України запровадив карантин в Україні, який неодноразово було продовжено та діє на теперішній час до 01 липня 2023 року, а тому посилання представника відповідача на пропуск позивачем строку на звернення до суду є безпідставними. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки\~ст. 81 ЦПК\~закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.\~43,\~49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed