Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-09 00:00:00

До Карлівського районного суду Полтавської області звернулось АТ «Укргазвидобування» в особі філії Бурове управління «Укрбургаз» з позовом до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди в порядку регресу. Позовні вимоги мотивовані тим, що 20.01.2019 року на автодорозі Полтава -Красноград сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів марки «Mazda CX», номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та «ГАЗ», номерний знак [NUMBER] , що належить на праві власності АТ «Укргазвидобування», під керуванням [PERSON] . Рішенням Господарського суду м. Києва у справі № 910/14318/21 від 23.11.2021 року стягнуто з АТ «Укргазвидобування» на користь ПАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» майнову шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо - транспортної пригоди у сумі 91124,73 грн, витрати на правову допомогу у сумі 7000,00 грн та судовий збір у сумі 2270,00 грн. На виконання рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/14318/21 АТ «Укргазвидобування» сплатило шкоду, завдану внаслідок ДТП працівником [PERSON] у розмірі 91 124,73 грн.(платіжне доручення № 469082 від 17.12.2021року), витрати на правову допомогу у розмірі 7 000,00 грн. (платіжне доручення № 469083 від 17.12.2021року) та судового збору в сумі 2 270,00 грн. (платіжне доручення № 469084 від 17.12.2021року). Вина водія Шебелинського ВБР Філії БУ «Укрбургаз» АТ «Укргазвидобування» [PERSON] ,який керував під час скоєння ДТП транспортним засобом марки «ГАЗ», реєстраційний номер [NUMBER] , встановлена постановою Карлівського районного суду Полтавської області у справі № 531/184/19 від 26.02.2019 року. У позивача виникло право зворотної вимоги до відповідача у розмірі виплаченого, згідно рішення суду, відшкодування, та право стягнути з відповідача суму відшкодованої майнової шкоди в розмірі його середнього місячного заробітку, станом на час скоєння ним ДТП, в розмірі 16 503,45 грн. у судовому порядку. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Укргазвидобування» відшкодовану майнову шкоду відповідно до рішення Господарського суду м. Києва від 23.11.2021 у справі №910/14318/21 в розмірі його середнього місячного заробітку в сумі 16 503,45 грн. Також, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь судовий збір. Ухвалою Карлівського районного суду Полтавської області від 08.05.2023 року позовну заяву АТ «Укргазвидобування» в особі філії Бурове управління «Укрбургаз» залишено без руху і надано термін для усунення недоліків. Ухвалою Карлівського районного суду Полтавської області від 17.05.2023 у справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. Відповідач відзиву, будь-яких заяв та клопотань щодо процесуальних питань, жодних доказів на спростування обґрунтувань позивача суду не надав, хоча був повідомлений про розгляд даної справи. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від учасників справи до суду не надходили. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 20.01.2019 о 17:25 год. на 31 км авто шляху Полтава-Красноград, [PERSON] , керуючи автомобілем ГАЗ-3308, державний номер [NUMBER] , що належить ДП «Укргазвидобування», не вибрав безпечної швидкості руху, та здійснив наїзд на перешкоду між смугами руху у вигляді намерзлого снігу та втратив керування, перекинувся на лівий бік і зіткнувся з автомобілем Мазда СХ-5 д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження, чим було порушено п.12.1, 12.2,12.3 ПДР. Постановою Карлівського районного суду Полтавської області від 26.02.2019 у справі № 531/184/19 громадянина [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 (триста сорок) гривень. ПАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» звернулась з позовом до Господарського суду м. Києва про стягнення з АТ «Укргазвидобування», працівника якого визнано винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою у розмірі 91 124,73 грн. Рішенням Господарського суду м. Києва від 23.11.2021 року у справі № 910/14318/21 стягнуто з АТ «Укргазвидобування» на користь ПАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у сумі 91124,73 грн, витрати на правову допомогу у сумі 7000,00 грн та судовий збір у сумі 2270,00 грн. В рішенні зазначено, що станом на дату ДТП (20.01.2019) [PERSON] (винна в ДТП особа) виконував свої трудові обов`язки, у зв`язку з чим саме у відповідача (АТ "УКРГАЗВИДОБУВАННЯ") як у роботодавця винної у ДТП особи, виник обов`язок відшкодувати позивачу шкоду, завдану його працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, встановлені рішенням Господарського суду м. Києва від 23.11.2021 по справі № 910/14318/21 вищевказані обставини, не потребують доказування. АТ «Укргазвидобування» виконано рішення суду, сплачено шкоду, завдану внаслідок ДТП, у сумі 91124,73 грн, витрати на правову допомогу у сумі 7000,00 грн та судовий збір у сумі 2270,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №469082 від 17.12.2021 року, № 469083 від 17.12.2021 року та № 469084 від 17.12.2021 року. Відшкодування шкоди відбулося на підставі ст. 1172 ЦК України, згідно з якою відповідальність за завдану працівником шкоду несе юридична особа. Таким чином, правовідношення, за яким особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим виникло нове правовідношення, пов`язане з регресною вимогою. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] перебував у трудових відносинах з Філією бурового управління "УКРБУРГАЗ" Акціонерного товариства "УКРГАЗВИДОБУВАННЯ" та працював на посаді водія автотранспортних засобів (витяг з наказу по особовому складу від 10.01.2008 № 3-К). Під час виконання трудових обов`язків [PERSON] скоїв ДТП. 30 червня 2020 року [PERSON] було звільнено з роботи за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується наказом філії БУ «Укрбургаз» АТ Укргазвидобування» № 532 - К від 24.06.2020 №532-к). Письмових договорів про повну матеріальну відповідальність з позивачем [PERSON] не укладав. Нормою ч.1 ст. 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. На час події ДТП, що мала місце 20.01.2019 року, у результаті якої було завдано матеріальної шкоди, [PERSON] перебував із позивачем у трудових відносинах, з огляду на це, до застосування підлягають спеціальні норми КЗпП України. Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (ст.1 КЗпП України). Згідно вимог ч. 1 ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Відповідно до ч. 1 ст. 20 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується вплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання робот, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до вказаної правової норми саме власник підприємства є роботодавцем. Стаття 130 КЗпП України передбачає, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Ст. 132 КЗпП України встановлено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Згідно ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов передбачених статтею 130 цього Кодексу. При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 Порядку обчислення середньої заробітної плати, а саме виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації). Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 т.134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідач повинен нести матеріальну відповідальність за завдання з його вини шкоди третім особам, яку відшкодовано АТ «Укргазвидобування» на підставі судового рішення, у розмірі середнього місячного заробітку, що згідно довідки філії БУ «Укрбургаз» АТ Укргазвидобування» №УБ2 01/113-с від 28.04.2023 станом на 20.01.2019 складала 16 503,45 грн. Добровільно відповідач завдану ним шкоду не відшкодував. Згідно Інформаційного листа «Про практику застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю», прийнятого на засіданні пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, звільнення працівника не припиняє його обов`язку відшкодувати заподіяну підприємству, установі, організації шкоду. Крім того, у вказаному Інформаційному листі, ВСС з розгляду цивільних і кримінальних справ вказав, що судовому розгляду підлягають заяви власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу до працівників, про відшкодування шкоди в розмірі, що перевищує середній місячний заробіток, а також в розмірі, що не перевищує цей заробіток (перевищує, але законом встановлено відповідальність в межах середнього місячного заробітку), якщо відшкодування не може бути проведене за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу шляхом відрахування із заробітної плати (наприклад, у разі припинення працівником трудових відносин із цим підприємством, у зв`язку із закінченням строку на видання розпорядження про відрахування). Судом встановлено, що регресну вимогу позивачем пред`явлено протягом встановленого чинним законодавством строку. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті, в даному випадку пояснення, викладені в позовній заяві, а також докази, надані разом із нею. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи наведене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення з [PERSON] на користь АТ «Укргазвидобування» в порядку регресу відшкодовану майнову шкоду в розмірі середнього місячного заробітку відповідача в сумі 16 503,45 грн. В силу ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача. Доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved