Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, просить встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] у період з 01.12.2010 року по день його смерті - [INFO] ; визнати автомобіль марки «Volkswagen Caddy», р.н.з. [NUMBER] , 2004 року випуску, білого кольору, номер шасі [NUMBER] , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] зареєстровано за [PERSON] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; в порядку поділу спільної сумісної власності визнати за нею право власності на автомобіль марки «Volkswagen Caddy», р.н.з. [NUMBER] , 2004 року випуску, білого кольору, номер шасі [NUMBER] , присудивши відповідачам [PERSON] , та [PERSON] , грошову компенсацію за вказаний автомобіль в розмірі по 11050 грн. кожному та припинивши право спільної сумісної власності на такий; надати [PERSON] право на спадкування іншого належного [PERSON] майна, разом із спадкоємцями першої черги за законом після його смерті. Позовні вимоги мотивує тим, що з 01.12.2010 проживали з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою: [ADDRESS] , разом вели спільне господарство та побут, мали спільний бюджет, несли спільні витрати, спрямовані на забезпечення життєдіяльності сім`ї, разом відпочивали, святкували сімейні та інші свята, фактично виконували права та обов`язки подружжя, тобто проживали разом однією сім`єю як чоловік та дружина, в іншому шлюбі не перебували, провели таїнство вінчання. За спільні кошти 30.01.2016 вони придбали транспортний засіб марки «Volkswagen Caddy», р.н.з. [NUMBER] , 2004 року випуску, який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу зареєстровано за [PERSON] . Після смерті [INFO] останнього, відкрилась спадщина за законом, вказує, що на рівні з дітьми чоловіка має право на спадкування майна після його смерті. Оскільки вказане майно придбано в період перебування у фактичних шлюбних відносинах, просить встановити в судовому порядку відповідний факт, визнати згадане вище майно спільною сумісною власністю подружжя і провести його поділ, оскільки в добровільному порядку відповідачі відмовляються від такого. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з мотивів, наведених у позові, просять про задоволення позову у повному обсязі. Відповідачі проти задоволення позову заперечили, зазначили, що стосунки між позивачкою та їхнім батьком не були такими, що притаманні подружжю. Вони мали окремий бюджет, не вели спільного побуту, конфліктували, батько жив по [ADDRESS] , інколи приходив до позивачки допомагати по господарству. Спірний автомобіль придбаний за особисті кошти їхнього батька, тому є його особистою власністю. Крім того, вказали, що позивачка не є спадкоємцем за законом на майно [PERSON] . Просять у задоволенні позову відмовити. Заслухавши учасників, вивчивши матеріали справи, суд приходить переконання про відмову в задоволенні позову з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315ЦПК України суд може встановити факт родинних відносин між фізичними особами. Як убачається із Постанови Верховного Суду від 3 листопада 2021 у справі № 691/1237/20 (провадження № 61-14225св21), до суду подається позов, а не заява в порядку окремого провадження, виключно через те, що іншою вимогою у справі є спір про право (право на спадщину), а тому всі ці вимоги розглядаються у позовному провадженні, оскільки з положень ст. 315 ЦПК України випливає, що факт родинних відносин між фізичними особами встановлюється у судовому порядку, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. До заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу додаються документи та докази того, що між заявником та іншою особою мали місце фактичні шлюбні стосунки. Відповідно до копії Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , 30.01.2016 за [PERSON] зареєстровано автомобіль марки «Volkswagen Caddy», р.н.з. [NUMBER] , 2004 року випуску, білого кольору, номер шасі [NUMBER] (а.с. 12). [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі не перебували на момент придбання зазначеного майна. Також, вони не перебували у будь-якому іншому зареєстрованому шлюбі. Із пояснень позивачки в суді убачається, що вона і померлий [PERSON] були вдовою і вдівцем. Із копії актового запису про смерть № 10 від 03.08.2020, [PERSON] помер [INFO] у віці 58 років (а.с. 42), місцем проживання померлого вказано с. Бартатів Городоцького району Львівської області. З метою встановлення факту спільного проживання як подружжя та, як наслідок, поділу зазначеного майна, позивачка звернулась до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Таким чином, з огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд перед вирішенням питання про поділ майна повинен вирішити, чи доводиться зібраними доказами факт спільного проживання позивача та відповідача. В залежності від установленого підлягає вирішенню питання про поділ зазначеного майна та про джерела його набуття. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, третя статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України). Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя (частини перша та друга статті 21 СК України). При цьому, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Згідно роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із "подружжя", свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. На підтвердження факту спільного проживання як подружжя позивачка надала копії паспортів громадянина України для виїзду за кордон, копію свідоцтва про вінчання, фотосвітлини, на яких зображено позивачку та [PERSON] із сім`ями. Крім того, до матеріалів справи долучено копії документів із справи про призначення субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг № 12702, із якого убачається, що [PERSON] зокрема, у 2018-2019 роках проживав за адресою [ADDRESS] (а.с. 135-141). Допитана в суді свідок [PERSON] , яка є рідною сестрою позивачки в суді пояснила, що бачила, як [PERSON] проживав у будинку позивачки приблизно з 2010-2011, вони разом відпочивали та ходили в гості, вона з ним бачилась раз на тиждень, при цьому вони були разом, спільно купували автомобіль та матрац, мали спільний відпочинок. Свідок [PERSON] у суді показала, що є двоюрідною сестрою позивачки, [PERSON] час від часу приходив до [PERSON] , потім поселився в неї в 2010, працював на городі, допомагав по господарству, разом були на спільних святкуваннях, ставив гараж, придбали автомобіль, у 2017 році взяли церковний шлюб, не бачила як він купував додому продукти харчування. Свідок [PERSON] , яка є кумою позивачки, у суді показала, що з позивачкою зустрічались не часто, проте на Великдень та на Різдво бачились, [PERSON] та [PERSON] разом відпочивали в Португалії, бачила його у будинку позивачки, про спільні покупки позивачки та [PERSON] їй не відомо. Свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивачки, у суді показала, що [PERSON] проживав в [PERSON] з 2014 року, порався по господарству, були разом на святкуваннях у 2013 та у 2017. Свідок [PERSON] у суді показав, що відповідачка [PERSON] є його племінницею, померлий [PERSON] проживав у с. Бартатів, де у 2014-2015 робив ремонт для себе та дітей, за 6 років до смерті почав підтримувати відносини з [PERSON] , приїжджали одні до одних в гості. Свідок [PERSON] у суді пояснила, що працює в магазині у с. Бартатів, неподалік від будинку [PERSON] , ствердила, що покійний влітку був постійно вдома у с. Бартатів, заїжджав до будинку технікою, займався господарством, купував у магазині продукти харчування, також бачила його вдома у с. Бартатів на Різдво, поводив себе як господар у своєму будинку, про особисте життя не розказував. Свідок [PERSON] в суді показав, що померлий [PERSON] є його хрещеним батьком, бачився з ним до смерті влітку щодня, бо разом працювали у полі, заїжджав до нього зранку у с. Бартатів, бо він там проживав, інколи його розбуджував, при цьому він був у домашньому одязі, бо ночував вдома, часто пили ранкову каву разом, вказав, що був і на подвір`ї будинку позивачки, звідки забирав сільськогосподарську техніку, пояснив, що [PERSON] міг там копати город або займатись іншими господарськими роботами, бо він допомагав усім родичам, про особисте життя йому не відомо нічого, похорон [PERSON] відбувався з будинку в с. Бартатів. Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Належними та допустимими доказами спільного проживання є, зокрема, докази: ведення спільного господарства, наявність у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, інших доказів, які вказують на наявність між ними сталих відносин, притаманних сім`ї. Верховний Суд у постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21) виклав правовий висновок, де зазначив, що лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю. Жодних належних письмових доказів, які б підтверджували доводи позивачки щодо існування між нею та [PERSON] відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту, та придбання спірного транспортного засобу за їх спільні сумісні кошти або спільною працею у матеріалах справи відсутні. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог [PERSON] . Обставини, на які позивачка посилається як на підставу своїх вимог, та надані на їх підтвердження вищезазначені письмові докази, не підтверджують факту безперервного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю протягом 01.12.2010-01.08.2020 та наявність у них взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю (а.с. 10-11, 17). Переважна більшість свідків є родичами сторін, та надана ними інформація відома їм на підставі оцінки ними поодиноких фактів, на основі яких і формувалась їхня думка про наявність між позивачкою та померлим [PERSON] сімейних зав`язків. При цьому, жоден із вказаних свідків не зміг категорично висловитись про існування між позивачкою та померлим [PERSON] взаємних прав та обов`язків, які притаманні подружжю у період з 01.12.2010 по 01.08.2020. Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12.12.2012 року (справа № 6-148цс 12). Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-2253цс15 від 08 червня 2016 року. Позивачкою не надано належних і допустимих доказів про участь у набутті спірного майна, не надано доказів для визначення ступеня участі працею й коштами в придбанні спірного автомобіля, її твердження, що частину коштів позичили саме у її дочки - [PERSON] нічим не підтверджені, тому є недостатніми для визнання права власності на половину спірного майна. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 644/6274/16-ц вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. У постанові від 03.07.2019 у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), і підсумувала, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Отже, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, суд має установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок їхньої спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Таким чином, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 572/1868/19 (постанова від 07.09.2022), для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. На думку суду, в справі яка розглядається вказані факти не знайшли свого підтвердження. Спільне відвідування гостей, відпочинок та подорожі суд не вважає беззаперечними доказами факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу, оскільки самі вони по собі, без належних підтверджень інших ознак факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу, не являються достатніми доказами, а можуть свідчити лише про наявність дружніх стосунків, періодичне спільне проведення вільного часу. Суду не надано документальних доказів, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі, ведення спільного побуту, тощо. Суд бере до уваги те, що між [PERSON] та [PERSON] у 2017 році відбулось вінчання, а отже між ними дійсно мали місце певні взаємовідносини, вони проводили час разом та спілкувалися, але їх тривалість та фактичний характер не встановлено, суду не надано достатніх та допустимих доказів, з яких можна зробити однозначні висновки щодо наявності чітких та повних ознак сімейних відносин у період з 01.12.2010 по 01.08.2020. Таким чином, матеріалами справи не підтверджено фактів існування між позивачкою та померлим [PERSON] спільного побуту та взаємних прав і обов`язків, які притаманні подружжю, а отже, відсутні підстави для висновку, що спірне майно набуте внаслідок спільної праці позивачки та померлого [PERSON] , як сім`ї, тобто внаслідок їхніх спільних або індивідуальних трудових зусиль. Тому, суд відмовляє у задоволенні вимоги про встановлення факту спільного проживання позивачки та померлого [PERSON] у період з 01.12.2010 року по 01.08.2020 року, як про це просить позивачка, і, як наслідок, відмовляє у наданні права на спадкування, та відмовляє щодо визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю та його поділ, оскільки за відсутності встановленого факту спільного проживання таке майно слід вважати особистою власністю [PERSON] . Також, у зв`язку з відмовою в позові, понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed