Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-02 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача [PERSON] (ділі позивач) звернувся з позовом до Дочірнього підприємства «Завод обважнених бурильних та ведучих труб» (далі відповідача). Позивач просить визнати його звільненим з роботи 31.01.2023 на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з причин порушення підприємством законодавства про працю, зобов`язати відповідача видати трудову книжку з відповідним записом та стягнути з відповідача борг по заробітний платі у сумі 54 527,19 грн, вихідну допомогу у сумі 25 432,95 грн, середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки у сумі 8 006,66 грн. та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки. Свої вимоги позивач мотивував тим, що працює у відповідача але заробітна плата виплачується нерегулярно. Рішенням суду від 10.05.2022 вже стягнуто заборгованість по грудень 2021 року в сумі 39 648,34 грн. Однак відповідач продовжив порушувати його права і по січень 2023 року утворилася заборгованість по заробітній платі у сумі 54 527,19 грн. 25.01.2023 подав заяву про звільнення з 31.01.2023 на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з систематичним порушенням строків виплати заробітної плати. Втім відповідач відмовляє у розірванні договору. З такими діями відповідача не погоджується. Вважає, що має право на звільнення з цих підстав, на виплату відповідачем допомоги при звільненні у сумі 25 432,95 грн., компенсації невикористаної відпустки, та за затримку видачі трудової книжки середній заробіток по день подачі позову до суду у сумі 8 006,66 грн. . Відповідач відзиву не подавав. Натомість подав довідку про розмір заборгованості у сумі 51 436,58 грн. та розмір середньоденної заробітної плати у сумі 464,28 грн. Процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 01.03.2023 судом прийнято позовну заяву і відкрито провадження у справі. Судовий розгляд призначено за правилами загального позовного провадження. Цією ухвалою відповідачу встановлений п`ятнадцятиденний строк для подачі відзиву і усіх доказів суду з дня отримання ухвали. Також відповідача зобов`язано у строк до 31.03.2023 надати довідку про заборгованість по заробітній платі позивача. Ухвалою суду від 07.06.2023 судом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Відповідача зобов`язано у строк до 28.06.2023 надати суду довідку про заборгованість по заробітній платі позивача. Суд, заслухавши учасників розгляду, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Фактичні обставини, встановлені судом Позивач працює у відповідача на посаді електромонтера по ремонту та обслуговуванню електрообладнання шостого розряду. Середньоденна заробітна плата позивача становила у сумі 464,28 грн. Також суд встановив, що за грудень 2022 року позивачу нарахована заробітна плата у сумі 8 901,30 грн., за листопад 2022 року - 8 053,99 грн.. Однак відповідач нерегулярно сплачує заробітну плату позивачу. У зв`язку з цим утворилася заборгованість по січень 2023 року станом на 30.06.2023 у сумі 51 436,58 грн. про що відповідачем видана довідка №16-79/9 від 30.06.2023. Зокрема згідно розрахункових листів за липень 2022 року - січень 2023 вбачається, що перед позивачем послідовно збільшувалася. 24.01.2023 позивач поштою направив відповідачу заяву про звільнення з 31.01.2023 за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з систематичним порушенням строків виплати заробітної плати. 31.01.2023 відповідач отримав зазначену заяву, однак жодного рішення з цього приводу не прийняв. Встановлені факти визнаються сторонами та підтверджуються трудовою книжкою позивача, розрахунковими листами, заявою про звільнення, поштовою квитанцією та розпискою, копії яких додані до матеріалів справи, а також довідкою відповідача про розмір заборгованості. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування З встановлених обставин справи вбачається, що спірні правовідносини є трудовими та врегульовані ст.ст. 43, 64 Конституції України, ст.ст. 1, 13 Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», ст. 235 КЗпП України. У відповідності до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Положеннями ст. 2 КЗпП України регламентовано, що право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно зі ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Будь-яке пряме або непряме обмеження трудових прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається (абз. 4 ст. 22 КЗпП України). Відповідно до п. 4 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є, зокрема: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи роботодавця (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Нормами ч. 3 ст. 38 КЗпП України визначено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили. Верховний Суд у постанові від 22.04.2020 по справі № 199/8766/18 зазначив, що за змістом статті 38 КЗпП розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і, які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, він може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. Обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України є порушення роботодавцем трудового законодавства або умов трудового договору. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. Тобто, основною підставою для застосування вказаної норми КЗпП України є факт порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи. Вказівка працівником конкретних випадків порушення трудового законодавства має наслідком в подальшому підтвердження даних фактів роботодавцем та звільнення працівника на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, або ж невизнання власником зазначених порушень та відмову у розірванні трудового договору відповідно до даної норми. Аналогічна правова позиція також висловлена у постановах Верховного Суду України від 22.05.2013 по справі № 6-34цс13, від 20.06.2018 по справі № 161/10759/16-ц та від 01.02.2018 по справі № 757/25503/15-ц. Згідно вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається із заяви позивача про звільнення від 24.01.2023, він просив звільнити його з займаної посади за власним бажанням з мотивів систематичного порушення строків виплати заробітної плати. Даний факт встановлений судом та повністю підтверджується копіями розрахункових листків, зазначеною довідкою доданих до матеріалів позовної заяви. Будь-яких доводів та аргументів на спростування встановлених обставин, альтернативної довідки про розмір заборгованості перед працівником або документу, що підтверджує проведення повного розрахунку, відповідачем надано не було. За правилом ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Таким чином, зважаючи на викладене, оскільки у заяві про звільнення позивачем наведено конкретні факти порушення відповідачем законодавства про працю в частині визначених строків виплати заробітної плати, які були підтверджені належними доводами під час судового розгляду та мали б бути визнані роботодавцем, що є безумовною підставою для звільнення працівника саме за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Відтак заявлені вимоги в цій частині підлягають задоволенню у спосіб, обраний позивачем. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України (ст. 48 КЗпП України). Згідно з п.п. 2.26, 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерством праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Частиною 5 статті 235 КЗпП України встановлено, що у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати. Відповідно до абз. 3 п. 2 Розділу ІІ вказаного Порядку, у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (п. 5 Розділу IV Порядку). Згідно з Пунктом 8 Розділу IV Порядку, середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Так середньоденна заробітна плата позивача становила 464,28 грн., що підтверджується довідкою 16-79/ від 30.06.2023. Позивач просив стягнути середній заробіток за 17 робочих днів за період з дня заявленого у звільненні та до дня подачі позову до суду. На час подачі позову до суду період затримки видачі позивачу копії наказу про звільнення з роботи і трудової книжки з відповідними записами в ній становить 17 робочий день (з 01.02.2023 по 24.02.2023), а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за правилом ч. 5 ст. 235 КЗпП України в розмірі 7892,76 грн(17х464,28). Крім того, у відповідності до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. За таких обставин, з урахуванням положень вищезгаданого Поряду обчислення середньої заробітної плати № 100 від 08.02.1995, вихідна допомога, яка має бути виплачена позивачу при звільненні на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, становить 25 432,93 грн. ((8 901,30 + 8 053,99) / 2 міс. * 3 міс. = 25 432,93 грн.). Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» вбачається, що у період дії воєнного стану надання працівнику щорічної основної відпустки за рішенням роботодавця може бути обмежено тривалістю 24 календарні дні за поточний робочий рік. Якщо тривалість щорічної основної відпустки працівника становить більше 24 календарних днів, надання не використаних у період дії воєнного стану днів такої відпустки переноситься на період після припинення або скасування воєнного стану. У випадку звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки». Згідно абз. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Зважаючи на викладене, позивачу при звільненні підлягає нарахуванню та виплаті грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки. Відтак слід зобов`язати відповідача нарахувати відповідні виплати компенсації. Вирішення питання розподілу судових витрат. Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із ч. 2 та ч. 4 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 по справі № 826/1216/16 визначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Згідно рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Встановлена на законодавчому рівні можливість сторін отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту своїх прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції. З матеріалів позовної заяви, зокрема Ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 07.02.2023 вбачається, що адвокат Супрун Д.В. здійснює представництво інтересів позивача під час розгляду справи за позовною заявою до відповідача на підставі Договору про надання правової допомоги № б/н від 07.02.2022. 06.02.2023 між адвокатом Супруном Д.В. та позивачем, з метою складання Виконавцем позовної заяви про визнання звільнення з роботи, стягнення заробітної плати, вихідної допомоги, подання та підтримання позову в судових інстанція, було погоджено Додаток до Угоди про надання правничої (правової) допомоги № б/н від 07.02.2022, яким визначено розмір гонорару за надані послуги в сумі 2 000,00 грн. На виконання умов Договору, позивач сплатив на користь Супруна Д.В. грошові кошти в сумі 2 000,00 грн. (призначення платежу: оплата правової допомоги згідно Угоди), що підтверджується копією квитанції до платіжної інструкції № 156327953 від 06.02.2023. Тобто, позивачем належними і допустимими доказами підтверджено факт понесення витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи. За приписом п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Таким чином, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2 000,00 грн. в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Позивачем заявлено один позов немайнового характеру про визнання звільнення та три позови майнового характеру. Відтак згідно ст. 4 Закону України «про судовий збір» розмір судового збору з цих вимог становить 2147,20 грн.(1073,6+1073,6), який слід стягнути з відповідача. На підставі викладеного і

Outcome: partial