Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-03 00:00:00

18.01.2023 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до Корабельного районного суду м. Миколаєва із позовною заявою до [PERSON] з позовною вимогою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим примiщенням. Позов мотивували тим, що вони є співвласниками кімнат у гуртожитку [ADDRESS] (по 1/3 частці). Дані кімнати належать їм на підставі Свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 14 грудня 2012 року, зареєстрованому в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно від 23.12.2012 року та Витягу ММБТІ від 23.12.2012 року з № запису 13936 в книзі 210. Вказали, що в даних кімнатах зареєстровані: позивач [PERSON] , її донька [PERSON] , онука [PERSON] , [INFO] та колишній чоловік: [PERSON] (відповідач по справі). Повідомили, що з відповідачем у них склалися напружені взаємовідносини, в наслідок чого заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13.08.2019 року, їхній шлюб був розірваний. Після розірвання шлюбу відповідач в січні 2020 року зібрав належні йому речі та покинув їх. Відповідач зробив це з власного бажання без будь-якого примусу. Три роки він не приходив та не телефонував їм. Фактично [PERSON] з січня 2020 року не користується спірним житловим приміщенням. Його особистих речей в кімнатах не має. Будучи зареєстрованим в кімнатах відповідач створює перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Вони змушені сплачувати за нього комунальні послуги, що для них є накладним. У зв`язку з тим, що [PERSON] не мешкає в спірному житловому приміщенні понад три роки, вважали, що він втратив право користування житловим приміщенням і тому звернулися в суд з даним позовом.. Ухвалою суду від 24.01.2023 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомлення) сторін. Ухвала суду була невідкладно направлена сторонам по справі, а також відразу розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Корабельного районного суду м. Миколаєва, тобто ухвала суду була доступною для ознайомлення відповідачу. В судове засідання сторони не з`явилися. Позивачі надали заяви про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, були вчасно та належним чином повідомлені про місце розгляду справи, про визначений строк для надання відзиву на позов, однак заяву про участь у судовому засіданні не подали, відзиву на позовну заяву не надіслали, заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження не надали. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки у судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За таких обставин, відповідно до ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивачів проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи, в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного. Позивачам [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належить право спільної часткової власності на житлові приміщення у гуртожитку, розташованому у [ADDRESS] . Вказане підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] від 14.12.2012 р., видане Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, а також Витягом про державну реєстрацію прав Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації від 23.12.2012 р., реєстраційний номер: 38761995, номер запису 13936, в книзі 210. Відповідно до інформації, яка міститься в акті про не проживання, складеному та підписаному сусідами кімнат [ADDRESS] , [ADDRESS] , відповідач [PERSON] за вказаною адресою не проживає з січня 2020 року і до тепер. Речі відповідача у житлі відсутні. Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 с. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В силу ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Здійснення людиною свого природного права на життя пов`язано з багатьма факторами, серед яких одне із чільних місць посідає наявність у неї житла. Втрата людиною житла створює реальну загрозу для її фізичного та соціального буття. Саме тому Конституція України у ст. 30 проголошує недоторканність житла. Але юридичний зміст недоторканності житла не зводиться лише до неможливості незаконного проникнення у житло особи, його основний сенс забезпечення стабільності відносин власності чи оренди, об`єктом яких є житло будинок, квартира, кімната у гуртожитку тощо. Стабільність цих відносин забезпечується різноманітними цивільно-правовими засобами, зокрема чітким законодавчим закріпленням підстав примусового припинення права на житло. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Пленум Верховного Суду України у постанові Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України від 12.04.1985 р. № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Отже, збереження або втрата права користування житлом за відсутніми мешканцями, у будь якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цих осіб щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні. Відповідно до абзацу 6 ст. 3 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні № 1382-ІV від 11.12.2003 року реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Відповідно до ст. 7 названого Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, права користування житловим приміщенням. Згідно з п. 26 Постанови КМУ № 207 від 02.03.2016 р. зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Оскільки відповідач [PERSON] не проживає за місцем своєї реєстрації з 2020 року, обов`язків щодо утримання житла не виконує, особистих речей відповідача в житлі немає, суд вважає, що є підстави для визнання відповідача таким, що втратили право на користування жилим приміщенням, в якому останні зареєстровані. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved