Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садівного матеріалу» (далі - ДП «ЦСЕНСМ») про стягнення заборгованості заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що 12.09.2022 трудові відносини з відповідачем були припинені на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. У день звільнення відповідач не провів з нею повного розрахунку, наявна заборгованість по заробітній платі, компенсація за невикористану відпустку також не виплачена. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.09.2022 по 15.02.2023, тобто за 112 робочих днів становить 38866,24 грн. з розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 347,02 грн. Заборгованість по заробітній платі за період з січня 2022 року по день звільнення становить 95664,59 грн. Відповідач за період з вересня 2022 року по лютий 2023 року повинен сплатити їй суму боргу з урахуванням 3% річних в сумі 1226,60 грн. та інфляційні втрати в сумі 6469,03 грн., що передбачено ст. 625 ЦК України та Законом України «Про індексацію грошових доходів населення». Просила стягнути з ДП «ЦСЕНСМ» на свою користь: заборгованість по заробітній платі та грошову компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 95664,59 грн. з урахуванням встановленого індексу інфляції в розмірі 6469,03 грн.; 3% річних від простроченої суми в розмірі 1226,60 грн.; середній заробіток за весь час затримки, виходячи з розміру середньоденного заробітку в сумі 347,02 грн. 24.02.2023 судом постановлено ухвалу про залишення позовної заяви без руху та надано строк для усунення її недоліків. 12.04.2023 судом постановлено ухвалу про відкриття провадження, розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та витребування доказів у відповдіача. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ДП «ЦСЕНСМ» в період з 03.09.2012 по 12.09.2022 та обіймала посади завідувача філій ДП «ЦСЕНСМ». Трудові відносини були припинені 12.09.2022 на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, що підтверджується копією наказу ДП «ЦСЕНСМ» від 09.09.2022 №3-к №293-к/тр та записами у трудовій книжці серії [NUMBER] . Згідно з копією наказу ДП «ЦСЕНСМ» від 09.09.2022 №293-к/тр при звільненні [PERSON] їй повинна бути виплачена вихідна допомога в розмірі середнього місячного заробітку, компенсація за 125 календарних днів невикористаної відпустки. Згідно даних форми ОК-5 заробітна плата позивача в липні 2022 року становила 7847 грн., в серпні 2022 року - 8016 грн. Відомості про виплату відповідачем заявлених у позові до стягнення сум на дату ухвалення судового рішення відсутні. Щодо вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі суд відзначає наступне. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Частиною 1 ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною 1 ст. 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічний припис міститься у ст. 24 Закону України «Про оплату праці». Суд зауважує, що позивач у позові зазначила суму заборгованості по заробітній платі за період з січня 2022 року по день звільнення становить 95664,59 грн. Ухвалою від 12.04.2023 у відповідача було витребувано відомості щодо наявності невиплаченої при звільненні позивача заробітної плати. Зазначену ухвалу суду відповідач отримав 15.05.2023, проте на вимогу суду витребувані докази не надав, причини неподання доказів відповідач не повідомив. За таких обставин, враховуючи приписи ч.10 ст. 84 ЦПК України, якою встановлено, що у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду, суд визнає існування заборгованості по заробітній платі відповідача перед позивачем в тому розмірі і за той період, який зазначений у позові. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд відзначає наступне. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України (в редакції, яка набрала чинності 19.07.2022) встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 №13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки по день проведення фактичного розрахунку, суд враховує, що позивач була звільнена 12.09.2022, в день звільнення вона знаходилася на роботі і оплата за цей робочий день була нарахована. Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки має обчислюватися з дня, наступного за днем звільнення позивача, і до дня, який зазначений у позові, тобто за період з 13.09.2022 по 13.07.2023 (як просить позивач у позові), включно, в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок). Суд відзначає, що зазначений період виходить за межі шести місяців, за які може бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку, що визначено ч.1 ст.117 КЗпП України, а тому стягненню підлягає середній заробіток за шість місяців затримки, тобто за період з 13.09.2022 по 12.03.2023. Так, абзацом третім пункту 2 розділу ІІ Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана дана виплата. Згідно з абзацом першим пункту 2 розділу ІІІ Порядку при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Відповідно до абзацу четвертого пункту 2 Порядку якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. (абзац четвертий пункту 8 розділу IV Порядку). Середньоденна заробітна плата позивача становить 360,52 грн. та розраховується наступним чином. Середньоденна заробітна плата = (заробітна плата за липень 2022 року + заробітна плата за серпень 2022 року) : (кількість робочих днів у липні 2022 року + кількість робочих днів у серпні 2022 року) = (7847 грн. + 8016 грн.) : (21 робочий день + 23 робочих днів) = 15863 грн. : 44 робочих дні = 360,52 грн. Загальна кількість робочих днів за період з 13.09.2022 по 12.03.2023, включно, становить 126 робочих днів, яка складається з 14 робочих днів затримки у вересні 2022 року, 21 робочого дня затримки у жовтні 2022 року, 22 робочих днів затримки у листопаді 2022 року, 22 робочих днів затримки у грудні 2022 року, 22 робочих днів затримки у січні 2023 року, 20 робочих днів затримки у лютому 2023 року та 9 робочих днів затримки у березні 2023 року. Загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 45425,52 грн. (визначається шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість робочих днів затримки, тобто 360,52 грн. х 126 робочих днів затримки = 45425,52 грн.), яка розрахована судом без утримання податків та інших обов`язкових платежів. Суд вважає, що на день звільнення позивача не існувало об`єктивних обставин, що перешкоджали провести розрахунок. Доказів на підтвердження протилежного відповідач не надав. У зв`язку з цим відсутні підстави для звільнення відповідача від передбаченого ст. 117 КЗпП України обов`язку виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. За таких обставин, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню. Щодо вимог про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку суд відзначає наступне. Частиною 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Аналогічні приписи містить ч.1 ст. 83 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Судом встановлено, що відповідач не виплатив при звільненні компенсацію за 125 календарних днів невикористаної відпустки (основної та додаткової). Оскільки позивач була звільнена з роботи 12.09.2022, то відповідач мав виплати всі суми, що належать їй від підприємства в день звільнення. Проте ДП «ЦСЕНСМ» свого обов`язку не виконало, чим порушило права позивача. За розрахунком суду компенсація за 125 календарних днів невикористаної відпустки становить 45065 грн. (кількість днів невикористаної відпустки х середньоденної заробітної плати = 125 днів х 360,52 грн. = 45065 грн.). Враховуючи приписи ч.1 ст. 13 ЦПК України, а також те, що позивач у позові просила стягнути заборгованість по заробітній платі та грошову компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 95664,59 грн., суд вважає можливим задовольнити заявлену вимогу. Щодо вимог стягнути з відповідача інфляційні втрати в розмірі 6469,03 грн. та 3% річних від простроченої суми в розмірі 1226,60 грн., розрахованих відповідно до ст. 625 ЦК України, суд відзначає наступне. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд відзначає, що передбачена ст. 625 ЦК відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зокрема, дія ст. 625 ЦК не поширюється на трудові правовідносини з приводу заборгованості із заробітної плати тощо, оскільки ці відносини не є зобов`язальними. Спеціальним законом, який визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України є Закон України «Про індексацію грошових доходів населення». Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необґрунтованість зазначених позовних вимог. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про часткове задовлення заявлених позовних вимог і вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі та грошову компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 95664,59 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 45425,52 грн., яка розрахована судом без утримання податків та інших обов`язкових платежів. Решту позовних вимог суд залишає без задоволення через їх необґрунтованість. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за вимогу про стягнення боргу по заробітній платі в розмірі 1073,60 грн., оскільки позивач звільнена від його сплати відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Також з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору за решту позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (58,14%) в розмірі 624,19 грн.

Outcome: partial