Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-28 00:00:00

\~ \~24.10.2022 [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з останнього на його користь 60409,89 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП. В обґрунтування позову зазначив, що 08.09.2021 близько 12 год. 50 хв. в смт Тростянець Гайсинського району Вінницької області, на перехресті автодоріг вулиці Шкільна та Б. Хмельницького, відповідач по справі, [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Toyota Carina», держ. номер [NUMBER] , рухаючись по вулиці Шкільна в напрямку м. Ладижин, виконуючи маневр повороту ліворуч на вулицю Б. Хмельницького, допустив зіткнення з автомобілем марки «Mercedes-Benz» модель «Vito 115 CDI», держ. номер [NUMBER] , під керуванням позивача по справі, [PERSON] , який \~ \~рухався прямо в попутному напрямку. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, з матеріальними збитками. Постановою Тростянецького районного суду Вінницької області від 09.05.2022\~ у справі №147/195/22 про адміністративне правопорушення за вказану ДТП, було доведено винність [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, однак провадження в справі про адміністративне порушення було закрито у зв`язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. Постанова суду набрала законної сили. Також зазначено, що діями відповідача позивачу було завдано майнову шкоду у розмірі 60409,89 грн., що підтверджується висновком експерта- автотоварознавця по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ №CE-19/102-22/769-AB від 04.02.2022. Даний висновок було здобуто в межах кримінального провадження №12021020120000177, відомості про яке внесені в ЄРДР від 08.09.2021\~за фактом ДТП за участі [PERSON] та [PERSON] . В подальшому кримінальне провадження було закрито за відсутності складу кримінального правопорушення передбаченого ст. 286 КК України в діях [PERSON] та відносно останнього було складено протокол у справі про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП та скеровано адміністративний матеріал до суду Оскільки цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу [PERSON] , «Toyota Carina», держ. номер [NUMBER] , не була застрахована, відшкодування шкоди через страхову компанію є неможливим. В МТСБУ [PERSON] не звертався, страховий випадок не реєстрував. Позивач не отримав ніякого відшкодування зі сторони відповідача в зв?язку з чим він змушений звернутися до суду з позовом про стягнення матеріальної шкоди завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди. Враховуючи вищевикладене [PERSON] просив стягнути з [PERSON] на його користь 60409,89 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Також просив усі судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 24.01.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено судове засідання за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 14.03.2023 від представника відповідача, адвоката Конякіна М.С., надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування відзиву зазначив, що відповідач [PERSON] не заперечує факт настання події ДТП, яка сталася 08.09.2021 в смт Тростянець, Гайсинського району, Вінницької області на перехресті вулиць Шкільна та Б.Хмельницького, за його участю та участю іншого водія [PERSON] . Однак, звертає увагу суду на той факт що цивільно-правова відповідальність відповідача, на момент скоєння ДТП була застрахована в Товаристві з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» ЄДРПОУ 31236795. Власник автомобіля [PERSON] оформив електронний поліс №201803704, строк дії 09-11-2020 до 08-11-2021 року. Згідно витягу з офіційного сайту МТСБУ на момент вчинення ДТП поліс з номером 201803704 був діючим. Окрім того вказав, що згідно даних з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 14.03.2023 року ТДВ «Міжнародна страхова компанія» знаходиться в стані припинення. Разом з тим, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку\~обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). У Законі № 1961-IV наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто цей Закон спрямований насамперед на захист прав осіб, потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи,\~які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоди не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески. Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо застосування законодавства про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зокрема у постановах: від 05 червня 2018 року (справа\~№ 910/7449/17, провадження №12-104гс18); від 04 липня 2018 року (справа\~№ 755/18006/15-ц, провадження №14-176цс18); від 03 жовтня 2018 року (справа\~№ 760/15471/15-ц, провадження №14-316цс18); від 19 червня 2019 року (справа\~№ 465/4621/16-к, провадження №13-24кс19); від 11 грудня 2019 року (справа\~№ 465/4287/15, провадження №14-406цс19). Даний відзив суд приймає до уваги, оскільки з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] лише 09.03.2023 отримав судову повістку про виклик до суду, раніше останній не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. 27.04.2023 від позивача надійшло письмове клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідача Товариство з додаткової відповідальністю «Міжнародна страхова компанія», оскільки під час подачі позовної заяви до суду [PERSON] не було відомо, що цивільно-правова відповідальність відповідача, на момент скоєння ДТП, була застрахована в Товаристві з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія». Власник автомобіля [PERSON] оформив електронний поліс №201803704, строк дії з 09.11.2020 до 08.11.2021. Дана інформація стала відома лише після подачі відзиву. Ухвалою суду від 27.04.2023 залучено до участі в справі як співвідповідача Товариство з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія». Запропоновано останньому у строк п`ятнадцять днів з дня отримання даної ухвали подати відзив на позовну заяву, з урахуванням вимог\~статті 178 ЦПК України. Позивач в судове засідання не з`явився. Від представника позивача, адвоката Бодачевського Р.В., надійшла заява про розгляд справи без його участі та участі [PERSON] . Позов підтримав та просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився. Представник відповідача, адвокат Конякін М.С. подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та участі [PERSON] , в задоволенні позову просив відмовити. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника позивача та представника відповідача, відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, враховуючи, що останні скористалися своїми процесуальними правами. Представник відповідача ТДВ «Міжнародна страхова компанія», в судове засідання не з`явився. Про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, однак судові повістки поверталися на адресу суду без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Окрім того, відповідно до ч.11 ст. 128 ЦПК України відповідач - ТДВ «Міжнародна страхова компанія» було повідомлено про дату, час і місце проведення судового засідання, призначеного на 29.06.2023 через оголошення на\~офіційному\~веб-сайті\~судової\~влади\~України, про що в матеріалах справи наявне підтвердження. З опублікуванням оголошення про виклик, особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. З врахуванням вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно ч.8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов до наступного висновку. Статтею 4\~ЦПК\~України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. За змістом пункту 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу\~в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1ст.13\~ЦПК України). Судом встановлено, що 08.09.2021 о 12 год. 50 хв. в смт Тростянець по вул. Шкільній водій [PERSON] керуючи автомобілем Toyota CARINA, реєстраційний номер [NUMBER] , виконуючи маневр повороту праворуч, допустив зіткнення з автомобілем Мерседес, реєстраційний номер [NUMBER] , внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, з матеріальними збитками. Відповідно до постанови Тростянецького районного суду Вінницької області від 09.05.2022, провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за скоєння адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП - закрити у зв`язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. Разом з тим, з мотивувальної частини постанови вбачається, що вина [PERSON] у вчиненому правопорушенні, за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, підтверджується в повному обсязі сукупністю доказів, наявних в матеріалах. В силу ч.4\~ст.82 ЦПК України\~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тобто, наявність вини в діях відповідача у настанні дорожньо-транспортної пригоди, в даному випадку, встановлена і не підлягає доказуванню. Позивач є власником пошкодженого транспортного засобу «Mercedes-Benz» модель «Vito 115 CDI», держ. номер [NUMBER] . Відповідно до висновку експерта від 04.02.2022 №СЕ-19/102-22/769-АВ, яка була проведена в рамках кримінального провадження №12021020120000177, вартість матеріальних збитків, заподіяних власнику автомобіля марки «Mercedes-Benz» модель «Vito 115 CDI», реєстраційний номер [NUMBER] , 2005 року випуску, внаслідок пошкодження даного транспортного засобу станом на момент огляду, а саме 28.01.2022 становила 60409,89 грн. Також судом встановлено, що на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки «Mercedes-Benz» модель «Vito 115 CDI, була застрахована ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄНА ІНШУРАНС ГРУП». Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки Toyota, модель CARINA, реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] була застрахована на момент вчинення ДТП в ТДВ «Міжнародна страхова компанія» з лімітом відповідальності за шкоду заподіяну майну 130 000,00 грн., майну та здоров`ю 260 000 грн. Поліс діючий №201803704 на 08.09.2021. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом указаної норми, за загальним правилом, шкода підлягає відшкодуванню, по-перше, в повному обсязі, по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала. Проте, крім загального правила, є спеціальні, передбачені законом. Одним із таких спеціальних правил є норми про страхування особою цивільно-правової відповідальності. Страхування це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) і доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон України «Про ОСЦПВВНТЗ). Згідно з статтею 3 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ»). Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 р. у справі № 755/18006/15-ц, що має враховуватись судом згідно вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди. Як вказано у висновку про правильне застосування норм права Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/18006/15-ц покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже, внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за вказаним законом не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Так, у деліктному правовідношенні обов`язок з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів розподіляється між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ), а також право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації. Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі за № 147/66/17. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, якою передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, наведений висновок Великої Палати Верховного Суду є обов`язковим для застосування. Як встановлено судом, цивільно-правова транспортного засобу, яким 08.09.2021 керував відповідач, тобто на момент ДТП, була забезпечена полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів з лімітом відповідальності 130 000 грн., а відповідно до висновку, наданого позивачем, шкода завдана внаслідок ДТП складає 60409,89 грн.,\~тобто не\~перевищує ліміту\~відповідальності за\~полісом ТДВ «Міжнародна страхова компанія». Таким чином, належним відповідачем в частині стягнення вартості відновлювального ремонту транспортного засобу, який пошкоджено в ДТП є страховик відповідача [PERSON] . Станом на час розгляду справи, виплату страхового відшкодування від ТДВ «Міжнародна страхова компанія» позивачем не отримано. У позові зазначено, що до МТСБУ [PERSON] не звертався, страховий випадок не реєстрував. Однак невиплата ТДВ «Міжнародна страхова компанія» страхового відшкодування позивачу не свідчить про необхідність покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачував страхові платежі. Представник відповідача у відзиві на позов зазначав, що згідно даних з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 14.03.2023 ТДВ «Міжнародна страхова компанія» знаходиться в стані припинення. Варто зазначити, що перебування страхової компанії у стані ліквідації та позбавлення її членства в МТСБУ не звільняє страховика від виконання зобов`язань згідно з укладеними ним договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відповідно до пунктів 2, 3 ст. 20 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ», у разі ліквідації страховика за його власним рішенням визначені договором обов`язки цього страховика виконує ліквідаційна комісія. У разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов`язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та (або) майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов`язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом. Згідно з п.1 ст.41 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ», МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі недостатності коштів та майна страховика учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та (або) ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Отже, обов`язок із виконання договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності покладено на страхову компанію до завершення процедури її ліквідації в особі ліквідаційної комісії, а у разі недостатності коштів (майна) на МТСБУ. При цьому згідно з пунктом 7 статті 51 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» у разі ліквідації страховика або визнання його банкрутом страховик зобов`язаний передати до МТСБУ всі матеріали щодо укладених ним договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Крім того, такий страховик зобов`язаний перерахувати до відповідних централізованих страхових резервних фондів кошти в обсягах сум незароблених страхових премій із цього виду страхування. Відтак обов`язок з виконання договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, у разі недостатності коштів та майна відповідного страховика, покладено на МТСБУ з моменту визнання цього страховика банкрутом та/або його ліквідації як юридичної особи. Системний аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що МТСБУ має зобов`язання на відшкодування шкоди замість страховика лише у випадку визнання його банкрутом та/або ліквідації. При цьому не має значення, чи це було підставою для його виключення із числа членів МТСБУ та/або позбавлення його повного членства. До такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц. Статтями\~12,\~81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених\~ст.82 ЦПК України. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених\~ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1\~статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до\~ст.78 ЦПК України\~суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Положеннями\~ст.89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому ,так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на те, що відповідальність транспортного засобу Toyota Carinа, д.н.з, [NUMBER] , була застрахована у ТДВ «Міжнародна страхова компанія», відповідальність за завдану шкоду має нести страхова компанія. Матеріали справи не містять відомостей про те, що ТДВ «Міжнародна страхова компанія» ліквідоване, а тому позивач не позбавлений права звернутися до останнього про відшкодування шкоди у межах страхового ліміту. Суд зазначає, що позивач повинен був враховуючи розмір матеріального збитку визначений експертом, звернутись до страхової компанії або у разі її ліквідації до МТСБУ, у разі відмови у виплаті до суду з позовом, щодо стягнення страхових виплат, у межах ліміту відповідальності страховика. Якщо сума виплат страховика не покривала б вартості матеріального збитку то вже з винуватця ДТП підлягає стягненню різниця між фактичним розміром майнової шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Позивачем по справі не було здійснено вищезазначених дій, а тому суд зазначає, що позов до [PERSON] є передчасним. Так, відповідачем у справі може бути фізична або юридична особа, а також держава (ч.2\~ст.48 ЦПК України) до якої звернуті матеріально-правові вимоги позивача і яка, за твердженням позивача, є або порушником його прав, або необґрунтовано, на думку позивача, оспорює його права, і на якого внаслідок цього може бути покладено обов`язки судовим рішенням. Аналогічні роз`яснення містить п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно якого оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (п.41); від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15-ц (п.49); від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц (п.50); від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц (п.п.37,54); від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц (п.31.4); від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (п.38), від 13 березня 2019 року у справі №757/39920/15-ц (п.31), від 27 березня 2019 року у справі №520/17304/15-ц (п.63); від 11 вересня 2019 року у справі №203/3682/17; від 23 червня 2020 року у справі №680/214/16-ц (п.71)). У даній справі зміст і характер відносин між учасниками справи засвідчують, що відповідати за завдану позивачу шкоду у межах ліміту відповідальності має страховик винної особи, тобто \~ТДВ «Міжнародна страхова компанія», а [PERSON] може відповідати лише у випадку недостатності страхового відшкодування. Отже, позовна вимога про відшкодування матеріальної шкоди не може бути звернена до нього. В ході розгляду справи, за клопотання представника позивача, хоч і було залучено у справі ТДВ «Міжнародна страхова компанія», однак позовні вимоги до останньої позивач не заявляв. Таким чином, позивачем не доведено звернення з вимогою про відшкодування шкоди до ТДВ «Міжнародна страхова компанія». Не надано доказів відмови страхової компанії відшкодувати матеріальні збитки які виникли внаслідок ДТП 08.09.2021. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до\~статті 141 ЦПК України. Враховуючи результат розгляду справи, витрати позивача зі сплати судового збору слід залишити за ним.

Outcome: dismissed