Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-02 00:00:00

У грудні 2022 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги позивач [PERSON] мотивує тим, що відповідно до договору дарування, вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В належному їй житловому будинку зареєстрований її колишній чоловік - відповідач [PERSON] , який 01.10.2021 забрав свої речі та покинув місце проживання в будинку. Проте, оскільки в будинку зареєстрований відповідач, на теперішній час позивач не має можливості в повній мірі використати своє право на володіння та розпорядження своєю власністю, у зв`язку з чим вимушений звернутись до суду з вказаною заявою. Позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, до суду не з`явився. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити у повному обсязі. Зауважила, що відповідач тривалий час не мешкає у будинку, його власних речей у будинку не має. Крім того наголошувала на тому, що наразі відповідач по справі перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та мешкає за іншою адресою. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, до суду не з`явився. Представник відповідача у судовому засіданні підтримав раніше поданий відповідачем до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову. Наголошував на тому, що наразі відповідач проходить військову службу за призовом. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази та покази свідків, приходить до наступних висновків: В ході розгляду справи досліджені наступні письмові докази та встановлені відповідні обставини. З 06.10.2007 позивачка [PERSON] перебувала у зареєстрованому Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції шлюбі з відповідачем [PERSON] , актовий запис № 783. Відповідно до копії рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 03.10.2022 по справі № 334/428/22, шлюб між сторонами було розірвано. Вказане рішення набрало законної сили 03.11.2022. Від шлюбу сторони мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з позивачкою. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] на праві приватної власності володіє житловим будинком [ADDRESS] , загальною площею 77,7 кв.м., що підтверджується копією Договору дарування житлового будинку від 26.07.2019, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Єдемською-Фастовець О.О. та зареєстровано в реєстрі за № 1593, а також копією Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 175371362 від 26.07.2019. Відчужуваний житловий будинок належав дарувальнику - [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.12.2006, право власності було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.05.2019. Вказаний вище житловий будинок розташований на земельній ділянці, площею 0,0608 га, кадастровий номер 2322155300:04:009:1447, вид використання земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-2306085022019 від 10.07.2019. Вказана земельна ділянка знаходиться у комунальній власності. Відповідно до Довідки № 290 від 08.09.2022, наданої Виконавчим комітетом Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області, [PERSON] проживає в [ADDRESS] та має на утриманні дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згідно з Актом про не проживання громадян від 24.10.2022, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . В результаті обстеження комісією та зі слів сусідів встановлено, що [PERSON] , [INFO] , не проживає в [ADDRESS] з 01 жовтня 2021 року. Відповідно до копії Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 30.12.2022, [PERSON] 30.12.2022 уклав шлюб з [PERSON] , актовий запис № 257. Як встановлено судом, наразі [PERSON] проходить військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині [NUMBER] Державної прикордонної служби. За клопотанням представника позивача у судовому засіданні 20.04.2023 допитані свідки: [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] повідомила суду, що вона є близькою подругою позивачки [PERSON] зазначила, що у зв`язку з війною у країні [PERSON] разом з двома дітьми виїхала до Бельгії. Зауважила, що знає про те, що позивачка розлучена з відповідачем з жовтня 2022 року. Також повідомила про те, що з жовтня 2021 року відповідач не проживає за адресою місця мешкання позивачки, не має там власних речей, в якийсь момент відповідач таємно виніс всю техніку з будинку. Сімейних стосунків з позивачкою відповідач не має, спільним дітям не допомагає. Чула про те, що зараз відповідач перебуває у шлюбі з іншою жінкою, яка має дитину. Наразі в будинку проживає мати позивачки. Свідок [PERSON] зазначила, що є матір`ю позивачки та з січня 2022 року проживає у будинку доньки без реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Зауважила, що будинок належить доньці, а відповідач по справі є її колишнім зятем, який з 01.10.2021 не мешкає за вказаною адресою та не має там своїх особистих речей. Зі слів сусідів їй стало відомо, що у відповідача є інша жінка, з якою він одружився та мешкає у Київській області. Зауважила, що замки в будинку вона не міняла. Вона є членом родини позивачки на даний час, вона на цей час сплачує всі комунальні платежі в будинку, використовує його за дозволом власниці. Проживання та реєстрація у будинку [PERSON] є неможливим, оскільки це суттєво звужує її права на користування. Він не приймає участь в оплаті послуг, земельного податку, не проводить жодних робіт щодо підтримання будинку у належному житловому стані. Зазначила, що був випадок, коли відповідач бив вікна в будинку, виніс спільне подружнє майно, про що відомості зареєстровані в ЄРДР, але результати розслідування їй не відомі. Суд приходить до висновку, що вказані свідки частково підтвердили обставини, викладені у позові. Крім того, за клопотанням представника відповідача у судовому засіданні 20.06.2023 допитано свідка [PERSON] , який повідомив про те, що він є знайомим відповідача з 2021 року та бачився з ним ще у жовтні-листопаді 2021 року. Зазначив, що у будинку не був та повідомив про те, що йому відомо, зі слів, що 25.02.2022 сторони разом виїхали до Кам`янець-Подільського. Так, суд зауважує, що вказаний свідок жодним чином не спростував доводи, викладені у позову та не підтвердив обставини, зазначені у відзиві. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями ч. 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Приписами ст. 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Права власника житлового будинку (квартири) визначені у ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди Згідно зі ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] не є членом родини позивача [PERSON] , не проживає у будинку з 2021 року, не має там своїх речей. Крім того, наразі відповідач перебуває у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Суд не приймає до уваги доводи, викладені у відзиві на позов, зокрема про те, що відповідач перебуває на військовій службі, оскільки вказане є дійсним лише з 13.03.2022. Крім того, твердження про здійснення відповідачем капітального ремонту будинку не підтверджені жодними доказами та не відносяться до суті вказаного позову. Аналіз положень статей 64, 150, 156, 162 Житлового кодексу України дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. У той же час статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої і другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут). Згідно з частинами першою, четвертою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Угода між позивачем та відповідачем відсутня. Згоду на проживання [PERSON] позивачка не надавала, це підтверджено наявністю позовної заяви. Правові висновки щодо вирішення подібних спорів викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №353/1096/16-ц (провадження№ 14-181цс18), а також у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі № 715/574/20, провадження № 61-18129св20, від 19 травня 2021 року у справі № 712/4380/20, провадження № 61-1865св21, від 31 серпня 2022 року у справі № 554/2412/19, провадження № 20214св21. Верховний Суд неодноразово підкреслював, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (зокрема постанова від 18 січня 2023 року у справі № 442/810/22, провадження № 61-8377св22). Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідач більше року не проживає в будинку, що належить позивачці на праві приватної власності. Відповідач не несе будь-якого тягаря щодо утримання житла, що належить позивачці, в будинку проживає мати позивачки, що є членом її родини. Відповідач уклав шлюб та проживає в іншому населеному пункті з іншою родиною, що є членами його родини більше року, тому висновок, до якого прийшов суд є співрозмірним із законною метою. Враховуючи, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, то відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved