Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення із квартири, в якому просить усунути [PERSON] перешкоди в користуванні майном, шляхом виселення [PERSON] з квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що 29 05.2017 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя ухвалено рішення про розірвання шлюбу між позивачем та [PERSON] (відповідачем). До розірвання шлюбу відповідач проживав і продовжує проживати у квартирі [ADDRESS] . На момент розірвання шлюбу спірна квартира належала на праві власності [PERSON] . З 21 серпня 2019 року власником квартири є позивач. Остання має з відповідачем конфлікт щодо користування її квартирою. Вона не бажає, щоб відповідач проживав у квартирі, їх стосунки напружені, вона отримує погрози від відповідача. Позивач неодноразово зверталась до відповідача щодо виселення, однак він не бажає добровільно залишити квартиру. Зазначені дії відповідача створюють перешкоди у здійсненні позивачем її прав як власника квартири. Відповідач не є членом її сім`ї, вона не веде з ним спільного господарства, оскільки проживає та працює у м. Києві. Позивач просила усунути їй перешкоди у користуванні майном шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Постановою Верховного Суду від 12.01.2022 року у цивільній справі № 334/4599/20 рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 24 лютого 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Фактично матеріали цивільної справи № 334/4599/20 надійшли до Ленінського районного суду міста Запоріжжя 14.02.2022 року. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.02.2022 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Коломаренко К.А. Ухвалою суду від 18.02.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін, визначено сторонам строк для подання заяв по суті спору.. 30.05.2022 року до суду засобом поштового зв`язку надійшов відзив на позовну заяву від відповідача [PERSON] (вх. №8498/22), в кому просить відмовити у задоволенні вимог позову у повному обсязі (а.с.168-171, т. 1). В обґрунтування заперечень проти позовних вимог у відзиві відповідач зазначає, що він вселився правомірно в період перебування у шлюбі з позивачем та продовжує проживати з цього часу у квартирі і після припинення сімейних відносин з позивачем, та вважає, що його право на користування цим житлом не припинилось. Позивач раніше не заявляла вимог про виселення відповідача з квартири. Безпідставне виселення без надання іншого житлового приміщення буде суперечити статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Апеляційним судом було застосовано норми права без врахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц, від 21 серпня 2019 року в справі № 569/4373/16-ц, від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17, а також у постановах Верховного Суду: від 19 червня 2019 року в справі № 925/180/18, від 15 січня 2020 року в справі № 754/613/18. До відзиву додано клопотання про огляд оригіналу договору дарування та доручення його копії в матеріали справи та заява про визнання копії договору дарування та копії громадянського паспорта відповідача неналежними та недопустимими доказами (а.с.172-174, т. 1). Ухвалою суду від 07.12.2022 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача надав для огляду суду оригінал договору дарування квартири від 21.08.2019 року. Позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомої суду причини, про час та місце проведення підготовчого засідання повідомлявся належним чином і завчасно шляхом направлення судових повісток за всіма відомими адресами відповідача, а також шляхом направлення повідомлень особам, які були вказані відповідачем в якості його представників (конверти повернуті на адресу суду з відміткою адресат відсутній за вказаною адресою»). Крім того шляхом направлення тестових повідомлень на номер телефону, зазначений відповідачем у заявах по суті спору, про що свідчить довідка про доставку СМС, згідно якої СМС-повідомлення з датою судового засідання була отримання позивачем 16.06.2023 року о 10:12 годині. Причини неявки суду не повідомив, з заявами/клопотаннями про відкладення підготовчого засідання до суду не звертався. З огляду на те, що судові засідання у зв`язку з неявкою відповідача відкладались судом неодноразово, з урахуванням належного повідомлення відповідача про дату час та місце судового розгляду справи, а також подання ним відзиву на позовну заяву, суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача, оскільки його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті, позиція відповідача викладена в спрямованій на адресу суду заяві по суті спору. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 22 липня 1994 року, що не оспорюється сторонами. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2017 року у справі № 334/2037/17 шлюб між сторонами розірвано (а.с. 8, т. 1). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05 листопада 2020 року [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 21 серпня 2019 року, оригінал якого оглянутий судом в судовому засіданні та засвідченого відповідність копії, наявній в матеріалах справи, оригіналу договору дарування (а.с. 9-10, 61 т. 1). Відповідач [PERSON] проживає у спірній квартирі з 11 травня 1998 року і на час розгляду справи, що визнається сторонами. Сторони вселились у спірну квартиру як члени сім`ї її попереднього власника - [PERSON] (матері позивача), набувши право користуванням чужим майном. Ці обставини визнаються сторонами. Згідно листа Департамента реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 19 серпня 2020 року № 01-71/11638 [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , з 01 вересня 1989 року (а.с. 15, т. 1). Реєстрація місця проживання відповідача за вищезазначеною адресою також підтверджується копією його паспорта, яка наявна у справі (а.с. 6-7, т. 1). За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23 лютого 2021 року [PERSON] належить 1/3 частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності від 21 вересня 1995 року (а.с. 94-95, т. 1). Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач в обґрунтування позовних вимог про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідача із спірної квартири, позивач вказує що відповідач не є членом її сім`ї, втратив право на користування квартирою у зв`язку із зміною власника житла, а тому проживає у квартирі без відповідних правових підстав та має бути виселений. При цьому, суд враховує такі вимоги законодавства. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 109 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР) виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР визначено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. У статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. За частиною другою статті 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо зазначені особи перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (частини третя статті 64 ЖК УРСР). Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. У рішеннях Конституційного Суду України № 4-зп від 03 жовтня 1997 року у справі за конституційним зверненням [PERSON] щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) № 18/183-97, та № 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року у справі за конституційним зверненням [PERSON] щодо офіційного тлумачення частини четвертої статті 3 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва № 1-7/2012) зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності. При розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Право користування чужим майном (сервітут) передбачено у статтях 401-406 ЦК України. Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо нерухомого майна, в тому числі, квартири (стаття 401 ЦК України). У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до частин першої та другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. У статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У статті 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц дійшла висновку про те, що не є підставою для виселення члена сім`ї власника житлового будинку (квартири), у тому числі й колишнього, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 13 листопада 2019 року у справі № 369/9908/15-ц, від 24 червня 2020 року у справі № 309/1158/18. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkosv. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме, від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Не є підставою для визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такої втрати права користування, яке по своїй суті є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17. Відповідно до частини другої статті 416 ЦПК України та частини першої статті 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковим для застосування судами. Окремо слід зазначити, що при розгляді спору про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення в силу вимог статті 81 ЦПК України кожна із сторін спору має довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Звертаючись з позовом до суду [PERSON] посилалася на те, що проживання відповідача у її квартирі перешкоджає їй користуватися своїм майном. Однак, всупереч вищезазначеним вимогам, позивач в обґрунтування вказаних вимог не надає доказів, які б свідчили про те, що відповідач дійсно перешкоджає у користуванні [PERSON] її власністю. Не зазначено в позові і яким чином перешкоджає відповідач у користуванні [PERSON] її власністю, оскільки відповідач у відзиві на позов заперечував ці обставини. Крім цього, позивач у своєму позові вказувала на її проживання не у спірній квартирі, а у м. Києві. Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Згідно із частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). За частиною першою статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (допустимість доказів). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України). Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Суд, дотримуючись балансу інтересів між захистом власником свого права власності та захистом права відповідача на користування житловим приміщенням з урахуванням обставин справи, а саме, оскільки позивач знала про проживання в ньому відповідача - її колишнього члена сім`ї, відповідач тривалий час проживає у спірній квартирі, а позивач не надала доказів вчинення відповідачем перешкод позивачу у користуванні нею своєю власністю, суд доходить висновку про передчасність надання переваги власнику квартири порушувати в судовому порядку питання звільнення її відповідачем у зв`язку із припинення такого права користування, оскільки це становитиме непропорційне втручання у право відповідача на житло у порівняні із ступенем порушень прав позивача, як власника житла. Враховуючи вищевикладене, суд ухвалює рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed