Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-05 00:00:00

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів. На обґрунтування позову зазначив, що 15.09.2020 року в результаті проведеної службової перевірки працівниками Напрямку "Служба безпеки" AT КБ "ПриватБанк" було виявлено факт протиправного заволодіння чужими коштами з боку відповідача [PERSON] . Службову перевірку ініційовано, у зв`язку з виявленням факту зняття коштів Відповідачем [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) з рахунків клієнта [PERSON] , яка проживає у Волинській області. В ході перевірки було встановлено, що [PERSON] 03.03.2018 оформила довіреність, якою уповноважила [PERSON] і [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрованого в Волинській області, представляти її інтереси до 03.08.2023 року. Зазначені особи - [PERSON] і [PERSON] - є батьками [PERSON] 17.08.2018 року дана довіреність була внесена до програмного комплексу Банку «Єдина клієнтська база» (далі - ЄКБ) щодо клієнта [PERSON] . Відомості про батька клієнта [PERSON] - [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] внесені в ЄКБ клієнта [PERSON] двічі: як довірена особа, що не завірена нотаріально; як довірена особа, що завірена нотаріально. Службовою перевіркою, було встановлено, що клієнт [PERSON] РНОКПП [NUMBER] звернувся до відділення банку та надав нотаріально засвідчену довіреність, щоб внести відомості про нього як довірену особу його доньки ФОП [PERSON] . Після цього довірена особа [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) протягом 2018-2019 років неодноразово знімав кошти з рахунку ФОП [PERSON] . Клієнти працювали по рахунку протягом двох років. Разом з тим, керівником Луцького відділення №2 Північно-Західного РУ Музичук О.В. було помилково внесено дані іншого клієнта - [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), як "довірена особа, що завірена нотаріально" в розділ "Зв`язки" ЄКБ клієнта [PERSON] . Помилкове внесення даних зумовлено повним співпадінням ПІБ двох клієнтів - [PERSON] . Натомість батько клієнта [PERSON] має РНОКПП [NUMBER] , а інший клієнт [PERSON] має РНОКПП [NUMBER] . Оскільки таке помилкове внесення даних про довірену особу не було виявлено своєчасно, це надало змогу Відповідачеві заволодіти коштами з рахунків клієнта [PERSON] . Так, Відповідач - [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) виявив в своєму додатку "Приват24" відображення сторонніх розрахункових рахунків, до яких він отримав доступ після внесення його даних як про довірену особу клієнта [PERSON] 20.04.2020року Відповідач з використанням мобільного телефону [NUMBER] відкрив карту [NUMBER] (тип договору карта ключ до рахунку), яку прив`язав до рахунка [NUMBER] , який належить ФОП [PERSON] 20.04.2021Після цього в період з 10.08.2020 року по 19.08.2020 року з карти [NUMBER] були зняті кошти в сумі 155174 грн., що підтверджуються виписками по картці № № [NUMBER] , [NUMBER] , фотознімками з камер відеоспостереження у відділеннях Банку та банкоматах. Крім того, 19 серпня 2020 року Відповідач відкрив карту [NUMBER] (тип договору карта ключ до рахунку), яку прив`язав до рахунка [NUMBER] , який належить ФОП [PERSON] . Окрім того, 07.09.2020 року Відповідач звернувся до спеціаліста з обслуговування клієнтів Харківського відділення Київського ГРУ Гулінської Н.Р., яка відкрила йому карту [NUMBER] (тип договору карта ключ до рахунку), яка прив`язана до рахунка [NUMBER] , який належить ФОП [PERSON] . Однак активувати карту не виявилося можливим в зв`язку з блокуванням рахунку [NUMBER] . По факту зняття коштів з рахунків [PERSON] 20.08.2020 року звернулася із заявою в Луцький ВП ГУНП у Волинській області. По розгляду даної заяви відкрито кримінальне провадження ЄРДР № 12020030010002675 від 20.08.2020 року за частиною третьою ст. 185 КК України. Таким чином, Відповідач - [PERSON] , користуючись тим, що його додано до програмних комплексів Банку, як довірену особу ФОП [PERSON] , заволодів коштами, які знаходились на рахунках ФОП [PERSON] , на загальну суму 161 174 грн. 20 жовтня 2020 року Банком було проведено відшкодування коштів на користь [PERSON] у сумі 161 174 грн. Враховуючи вищевикладене, вважає, що Відповідач [PERSON] безпідставно збагатився за рахунок коштів, які перебували на рахунках іншого клієнта - [PERSON] , в сумі 161 174 грн. Зазначив, що зазначені обставини встановлені постановою Кропивницького апеляційного суду від 31.03.2022р. по справі № 392/1631/20 та не підлягають доказуванню в силу їх преюдиціальності. Окрім того, не зважаючи на порушення, що допустили працівники Банку (внесення даних Відповідача, як про довірену особу тертої особи), наявне також і протиправне діяння з боку Відповідача, яке полягало в тому, що при виявленні у своєму акаунті додатку "Приват24" відомостей про нього як довірену особу ФОП [PERSON] . Відповідач відкрив на своє ім`я картки [NUMBER] та [NUMBER] з прив`язкою їх до рахунків ФОП [PERSON] та шляхом зняття готівкових коштів з карток заволодів грошовими коштами з рахунків ФОП [PERSON] , які йому не належали. Вина Відповідача полягає в тому, що він міг і повинен був знати і розуміти, що зняття коштів, які знаходяться на рахунках іншої особи і йому не належать, є протиправним, проте свідомо вчинив дії, спрямовані на заволодіння цими коштами. Відповідач, виявивши, що його було внесено до програмного комплексу як довірену особу ФОП [PERSON] , і незважаючи на те, що до цієї особи він не має жодного відношення та в дійсності не є довіреною особою, умисно вчинив дії по зняттю коштів з рахунків іншої особи. Відтак позивач звернувся до суду про стягнення з відповідача [PERSON] безпідставно отриманих грошових коштів, що регулюється ст.1212 ЦК України. Відтак позивач звернувся до суду про стягнення з відповідача [PERSON] безпідставно набутих грошових коштів, що регулюються ст.1212 ЦК України. Ухвалою судді від 13.09.2022 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Ухвалою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 19.04.2023 року відмовлено у задоволені клопотання представника [PERSON] адвокату Неверчаку Є.Б. про витребування доказів. Ухвалою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 19.04.2023 року відмовлено у задоволені клопотання представника [PERSON] адвокату Неверчаку Є.Б. про закриття провадження у справі. Представником відповідача [PERSON] - адвокатом Неверчаком Є.Б. подано відзив на позовну заяву, в якому просив в позові ПриватБанку до [PERSON] відмовити. На обґрунтування зазначив, що у квітні 2020 року відповідач [PERSON] виявив, що у нього на рахунку є сума коштів. Не задовго до цього він отримав СМС- повідомлення з невідомого номера про те, що він переміг у конкурсі і на його банківську карту буде зараховано приз у значній сумі. Тому, коли він виявив на рахунку кошти, він вважав, що ці кошти є саме цим призом. Щоб не стати потерпілим від шахраїв, він одразу звернувся до працівників ПриватБанку з проханням підтвердити, чи має він право розпоряджатись цими коштами. Працівники банку зробили перевірку його рахунку, перевірили справжність його персональних даних і він отримав відповідь, що цими коштами він має право розпоряджатись за власним бажанням згідно діючих Умов та Правил. Оскільки рахунок [PERSON] не було заблоковано в період з квітня 2020 року він продовжував вільно користувавсь своєю платіжною карткою, розрахувався нею під час купівлі продуктів харчування в магазинах, тощо. [PERSON] не можу бути впевненим, яка сума була ним використана за період з квітня 2020 року по вересень 2020 р. Однак ця сума ніяк не може бути 161174 грн. Окрім того, в період з квітня 2020 року по вересень 2020 р доступ до спірно платіжної картки з можливістю створювати платежі був також і у інших осіб [PERSON] та довірених осіб її батьків: [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів. Банки зобов`язані виконувати доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ, відповідно до реквізитів цих документів та з урахуванням положень, встановлених пунктом 22.6 статті 22 цього Закону. Посилаючись на 1215 ЦК України, вважає, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Зазначив, що відповідач [PERSON] особисто не викрадав чужі паролі доступу до спірного банківського рахунка, не використовував будь-які підроблені документи, тобто в його діях відсутній умисел на заволодіння коштами, які належали іншій особі. Крім того, від нього не відбирались будь-які пояснення під час проведення перевірки, яку проводив позивач за зверненням [PERSON] . Окрім того, вважає, що позивач, як банківська установа не є потерпілою стороною, тобто особою, за рахунок якої відповідач отримував кошти. Потерпілою стороною в даному випадку є клієнт позивача - [PERSON] , яка проживає у Волинській області. А вимоги позивача про повернення коштів, як потерпілій стороні, з посиланням на статтю 1212 ЦК України є безпідставним, оскільки, 20.10.2020 потерпілій стороні [PERSON] , позивачем добровільно відшкодовано кошти в сумі 161 174 грн. Представником позивача подано відповідь на відзив, зареєстрований судом 30.01.2023 року, в якому зазначив, що відповідач [PERSON] зазначає про перемогу у конкурсі і отримання призу, намагаючись виправдити свою поведінку та залишити чужі кошти у свій власності без достатньої правової підстави. Крім того, відповідач згідно вимог ст. 81 ЦПК України, не надав будь-яких доказів, щодо надходження вигаданого ним сумнівного СМС-повідомлення про перемогу у конкурсі, згідно якого нібито на його банківську картку буде нарахований приз. Також, ним не надано і доказів проведення якогось конкурсу і підтвердження участі в ньому. Окірм того, представник відповідача сам зазначає, що кошти згідно СМС-повідомлення повинні були бути зараховані саме на рахунок відповідача, однак відповідач виявив кошти не в себе на рахунку, а у сторонньої особи - ФОП [PERSON] . Про те, що кошти перебували на рахунку [PERSON] , відповідач був достеменно обізнаний, оскільки ця інформація відображається у застосунку Приват24 та інших засобах перегляду інформації щодо стану рахунків. При цьому, відповідач з метою доступу до коштів, які йому не належали спеціально відкривав нові картки - ключи до рахунку [PERSON] , що також свідчить про обізнаність відповідача у відсутності правової підстави в набутті цього майна. Зазначив, що відповідач визнає фактичні обставини справи, щодо отримання доступу до рахунку [PERSON] , проте не погоджується з сумою коштів, яка була отримана відповідачем та вона є завищеною та безпідставною. Враховуючи, що відповідач визнає факт зняття чужих коштів, але не визнає суму знятих коштів, просив суд звернути увагу на докази, які є в матеріалах справи та які підтверджують безпідставне збагачення відповідача саме на суму 161174,00 грн., а саме: докази відкриття відповідачем карток [NUMBER] та [NUMBER] ; докази прив`язування цих карток до рахунків, які належать ФОП [PERSON] ; виписки по карткам [NUMBER] та [NUMBER] , з яких вбачається факт зняття готівки з рахунків ФОП [PERSON] в певну дату та у відповідному розмірі; фотознімки з камер відеоспостереження під час зняття коштів [PERSON] . Посилаючись на постанову Верховного Суду від 17 грудня 2020 року по справі № 278/2177/15-ц, зазначив, що виписки по рахункам є належними та допустимими доказами по справі та підтверджують набуття відповідачем майна без достатньої правової підстави. Вважає, що доводи представника відповідача, щодо рахунку ФОП [PERSON] був доступ у інших осіб і ці особи також могли знімати кошти спростовується матеріалами справи, оскільки кошти у розмірі 161174,00 грн. були зняті через картки № [NUMBER] та № [NUMBER] , які були видані саме відповідачу. Щодо посилання представника відповідача на положення ст. 1215 ЦК України вважає безпідставними, оскільки в даному випадку, виплата здійснена самим відповідачем на підставі його розпорядження, а кошти не відносяться до заробітної плати та інших визначених ч.1 ст. 1215 ЦК України платежів. Щодо тверджень представника відповідача, що потерпілою стороною в даному випадку є клієнт позивача - [PERSON] , представник позивача зазначив, що відповідач без достатньої правової підстави зняв з рахунка ФОП [PERSON] кошти, Банк вимушений був в силу закону відновити їх залишок, щоб ФОП [PERSON] мала можливість користуватись коштами. Тому, в даному випадку Банк має право на повернення майна, за рахунок якого збагатився відповідач, який не повернув ці кошти ФОП [PERSON] самостійно. Таким чином, відповідач набув та зберіг без достатніх правових підстав у себе майно, яке він мав повернути (перерахувати) іншій особі, але цього не зробив, і в силу закону Банк замість нього виконав його обов`язок. Також просив суд звернути увагу на аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12.10.2021№ 910/17324/19. Представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Шевченко А.О. подав клопотання зареєстроване судом 06.07.2023 року за вх.№6272, про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання, призначене на 06.07.2023 року не з`явився, повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, 22.05.2023 року подав заяву, в якій просив проводити розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги не визнав. У зв`язку з неявкою в судове засідання сторін по справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, виходячи з положень ст.12 та ст.13 ЦПК України, якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та на підставі доказів поданих учасниками справи, суд приходить до наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданий доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що за зверненням [PERSON] , головним спеціалістом по економічній безпеці Управління безпеки в Північно - Західному РУ АТ КБ «ПриватБанк» Іващуком О.І., проведено службову перевірку по факту внесення в ЄКБ клієнта [PERSON] , як «довіренна особа, що завірена нотаріально» даних [PERSON] ІПН [NUMBER] в ході якої встановлено, що керівник Луцького відділення №2 Північно - Західного РУ Музичук О.В., помилково внесла дані клієнта [PERSON] , ІД [NUMBER] , ІПН [NUMBER] , як «довірена особа, що завірена нотаріально» в розділ «зв`язки» ЄКБ клієнта [PERSON] , ІД [NUMBER] , ІПН [NUMBER] . Після цього невстановлений валідатор, не звіривши ПІБ і ІПН, провів валідацію, озеленивши зв`язок [PERSON] , ІД [NUMBER] , ІПН [NUMBER] , як «довірена особа, що завіреної нотаріально», висновок №526 (а.с. 9-13). Відповідно до інформації з додатку «Приват24» [PERSON] 20.04.2020 року відкрив карту № [NUMBER] (тип договору карта ключ до рахунку), яка прив`язана до рахунку [NUMBER] , який належить ФОП [PERSON] (а.с.18-19). Згідно виписки по картці № [NUMBER] [PERSON] були зняті кошти з банкоматів, а саме: - 10.08.2020 року о 11:22:47 в розмірі - 64 128 грн.; - 13.08.2020 року о 10:01:23 в розмірі 16032 грн.; - 19.08.2020 року о 13:34:52 в розмірі - 7 014 грн.; - 11.08.2020 22:34:47 в розмірі - 4000 грн.; - 15.08.2020 року в період з 09:17:46 по 10:21:20 в розмірі - 18000 грн.; - 16.08.2020 в період з 10:21:29 по 10:26:47 в розмірі - 16000 грн.; - 17.08.2020 в період з 10:21:29 по 10:26:47 в розмірі - 12000 грн.; - 18.08.2020 в період з 12:52:04 по 12:54:26 в розмірі - 10000 грн.; - 19.08.2020 в період з 07:02:06 по 07:03:17 в розмірі - 8000 грн. В загальному розмірі 155 174 грн. (а.с.20). Відповідно до інформації з додатку «Приват24» [PERSON] 19.08.2020 року відкрив карту № [NUMBER] (тип договору карта ключ до рахунку), яка прив`язана до рахунку [NUMBER] , який належить ФОП [PERSON] (а.с.32-33). Згідно виписки по картці № [NUMBER] [PERSON] були знатті кошти, а саме: 19.08.2020 в період з 13:39:21 по 13:40:27 в розмірі -6000 грн. (а.с.34). Згідно копій фотознімків з камер відеоспостереження, банкоматів з 10.08.2020 по 19.08.2020 року [PERSON] були зняті кошти (а.с.21-31). Відповідно до платіжного доручення № 135356297 від 20.10.2020 року АТ КБ "Приватбанк" [PERSON] відшкодовано кошти в розмірі 161 174 грн. (а.с.14). Постановою Кропивницького апеляційного суду від 31.03.2022 року по справі №392/1631/20 рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 18.01.2020 року скасовано на підставі того, що суд самостійно змінив підстави позову зазначивши в мотивувальній частині судового рішення, що підставою для задоволення позову є витребування безпідставно набутого майна згідно ст.1212 ЦК України, що є порушенням норм процесуального права (а.с.53-57). Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи, у контексті з доводами та запереченнями учасників судового процесу, суд виходить з того, що згідно зі статтею 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Щодо доводів представника відповідача, що відповідач отримав СМС-повідомлення з невідомого номера про перемогу у конкурсі і на його банківську карту буде нараховано приз у значній сумі. Виявилені на рахунку кошти, вважав призом. При цьому, факт виявлення у нього на рахунку коштів не заперечував. Разом з тим, не погоджувався з сумою коштів, яка ним була отримана. Суд зазначає наступне. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази мають значення для ухвалення рішення у справі. При цьому, суд враховує, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність. Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 встановлено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором. До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц, від 17.12.2021 року по справі №278/2177/15-ц . Представником позивача надано до суду виписку по картковим рахункам відповідача [PERSON] за період з 10.08.2020 року по 19.08.2020 року, що підтверджує зняття ним коштів у розмірі 161 174 грн. Крім того, з наданих доказів позивачем, інформації у застосунку Приват24, вбачається, що кошти знаходилися на рахунку у ФОП [PERSON] . Після чого, відповідач відкривав нові картки - з доступом до рахунку ФОП [PERSON] , що свідчить про обізнаність відповідача у відсутності правової підстави в набутті коштів. А тому, доводи представника відповідача не знайшли свого підтвердження. Доводи представника відповідача, що до рахунка ФОП [PERSON] був доступ у інших осіб і ці особи також могли знімати кошти. Спростовуються наданими доказами позивачем та підтверджуються матеріалами справи, що кошти у розмірі 161174,00 грн. зняті через картки [NUMBER] та [NUMBER] , які належали [PERSON] та через додаток «Приват24» були відкриті саме [PERSON] . Щодо доводів представника відповідача, що кошти на підставі ст.1215 ЦК України не підлягають поверненню, суд зазначає таке. Положеннями ст. 1215 ЦК України, передбачено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; інше майно, якщо це встановлено законом. Аналіз ч. 1 ст. 1215 ЦК України дає підстави для висновку про обов`язкову наявність таких умов для неповернення майна: майно, яке безпідставно набув відповідач є заробітною платною і платежами, що прирівнюються до неї, пенсією, допомогою, стипендією, відшкодуванням шкоди, завданою каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліментами та іншими грошовими сумами, наданими фізичній особі як засіб до існування; їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно. В даному випадку, набуті кошти [PERSON] до вищевказаного переліку передбаченого ч.1 ст. 1215 ЦК України не відносяться, Отже, неповернення безпідставно набутого майна, можливе лише у передбачених законом випадках. Встановивши відсутність двох обов`язкових складових, за наявності яких відповідно до вимог статті 1215 ЦК України можливе неповернення безпідставно набутого відповідачем майна, а тому заперечення відповідача не знайшли свого підтвердження. Щодо тверджень представника відповідача, що потерпілою стороною в даному випадку є клієнт позивача - [PERSON] . Суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 1066 ЦК України, вбачається, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Згідно ч.1 ст.1073 ЦК України, правовими наслідки неналежного виконання банком операцій за рахунком клієнта у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.56 ЦПК України, вбачається, що у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах. При цьому органи державної влади, органи місцевого самоврядування повинні надати суду документи, що підтверджують наявність передбачених законом підстав для звернення до суду в інтересах інших осіб. Органи та інші особи, які відповідно до статті 56 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб, мають процесуальні права та обов`язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду (ч.1 ст.57 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи, ФОП [PERSON] є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк». Банк відповідно до законодавства відновив залишок коштів на рахунку ФОП [PERSON] . Відповідно до частини першої та другої статті 1212 ЦК України вбачається, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикдійні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набралося, згодом відпала. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, Що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом,іншими правовими актами чи правочином. Положення цієї статті застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого ст.1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. При цьому, за обставинами даної справи, не зважаючи на порушення, що допустили працівники Банку (внесення даних Відповідача, як про довірену особу третьої особи), наявне також і протиправне діяння з боку відповідача, яке полягало в тому, що при виявленні у своєму аканті, додатку Приват24" відомостей про нього, як довірену особу ФОП [PERSON] Відповідач відкрив на своє ім`я картки [NUMBER] та [NUMBER] з прив`язкою їх до рахунків ФОП [PERSON] та шляхом зняття готівкових коштів з карток заволодів грошовими коштами з рахунків ФОП [PERSON] , які йому не належали. Вина Відповідача полягає в тому, що він міг і повинен був знати і розуміти, що зняття коштів, які знаходяться на рахунках іншої особи і йому не належать, є протиправним, проте свідомо вчинив дії, спрямовані на заволодіння цими коштами. Відповідач, виявивши, що його було внесено до програмного комплексу як довірену особу ФОП [PERSON] , і незважаючи на те, що до цієї особи він не має жодного відношення та в дійсності не є довіреною особою, умисно вчинив дії по зняттю коштів з рахунків іншої особи. Причинно-наслідковий зв`язок між вчиненими Відповідачем діями та заподіянням шкоди полягає в тому, що після виявлення Відповідачем факту внесення його даних як про довірену особу він умисно здійснив дії по заволодінню коштами з рахунку іншої особи. При цьому сам по собі факт внесення відомостей про Відповідача як про довірену особу [PERSON] в Єдиній клієнтській базі не створював би негативних наслідків для клієнта [PERSON] без активних умисних дій Відповідача. Тобто заволодіння Відповідачем коштами з рахунків [PERSON] було б неможливим за відсутності з його боку активних дій по відкриттю карток та прив`язці цих карток до рахунку ФОП [PERSON] . Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, - яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, - та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Аналогічні за змістом правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19, провадження № 12-12 гс 21, від 9 листопада 2021 року у справі № 905/1680/20, провадження № 12-48 гс 21. Враховуючи вищевикладене, Банк має право на повернення майна (коштів), за рахунок якого (яких) збагатився відповідач [PERSON] , який в добровільному порядку кошти не повернув. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Статтею 1 протоколу №1 Конвенції передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 06.12.2007 по справі «Воловік проти України» (п. 67) зазначив, що поняття «власність», яке передбачене першою частиною статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно (наприклад заборгованість), можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті (див. рішення у справі "Копецький проти Словаччини" (Kopecky v. Slovakia ), [GC], N 44912/98, п. 52, ECHR 2004-IX, та рішення "Грецькі нафтопереробні заводи "Стрен" і Стратіс Андреадіс проти Греції" (Stran Greek Refineries and Stratis Anreadis v. Greece), від 9 грудня 1994 року, Серія А, № 301-B, ст. 84, п. 59). В п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» вказано наступне: «оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя. Частинами першою, другою та четвертою ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Із зазначеними положеннями Основного Закону у повній мірі кореспондуються і приписи частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені позивачем доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Враховуючи вищевикладене, оскільки встановлені обставини справи свідчать про те, що відповідач [PERSON] набув без належної правової підстави майно (грошові кошти), позовну заяву АТ КБ Приватбанк про стягнення грошових коштів слід задовольнити. Крім того, відповідно до ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню відшкодування судових витрат понесених позивачем, що складає сплачена сума судового збору в розмірі 2481,00 грн.

Outcome: approved