Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-05 00:00:00

22 травня 2023 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, на обґрунтування якого зазначила, що вона уклала шлюб з відповідачем, що був укладений в Азербайджанській республіці, що підтверджується дублікатом свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , що зареєстрований Сумгаїтським обласним 1-м реєстраційним відділом «сервіс ASAN», про що в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 22 жовтня 2014 року зроблено відповідний запис №2197. Під час шлюбу у них народилася [INFO] доньки [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] [INFO] . З вересня 2020 року взаємовідносини між подружжям погіршилися, перестали розуміти та поважати один одного, спроби примирення не приносили позитивного результату. З вересня 2020 року чоловік не проживає разом із дітьми та жінкою, та самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе. Вважає, що їх з відповідачем шлюб фактично припинив існування, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, у зв`язку з чим наполягає на його розірванні. Просила шлюб між нею та відповідачем розірвати. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце засідання повідомлялась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомила, однак надала заяву, зареєстровану за вхідним № 15126-вх від 06.07.2023 року, з проханням справу розглянути за її відсутності, та за відсутності її представника, зазначивши, що позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити. Діти після розірвання шлюбу залишаються мешкати разом з нею. Спору про місце проживання дітей немає. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином, відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив. Відповідно до змісту частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, а згідно частини 3 статті 211 цього ж кодексу особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторін свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним давання сторонами особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність. Здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до дублікату свідоцтва про укладення шлюбу (серії [NUMBER] ), шлюб зареєстрований 22 числа жовтня місяця 2014 року, актовий запис № 2197, Сумгаїтським обласним 1-й реєстраційний відділ «сервіс ASAN», разом із письмовим перекладом, викладеним з азербайджанської на українську мови перекладачем Очман Д.Д. Відповідно до паспорту України [PERSON] має зареєстроване місце проживання з 22.12.2015 року за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до посвідки № [NUMBER] , виданий органом 6301, 22.01.2020 [PERSON] має посвідку, яка діє в строк до 02.01.2023 року. Від шлюбу подружжя має неповнолітніх дітей : [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Слобідському та Основ`янському районах у м.Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області 13.04.2018 року, та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Слобідському та Основ`янському районах у м.Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області 13.04.2018 року. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно частини 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Під час вирішення спірних правовідносин суд враховує, що їх правове регулювання здійснюється нормами Загальної Декларації Прав Людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 10.12.1948 року й ратифікованої Україною в 1973 році, Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року Законом № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10.01.2002 року (із змінами та доповненнями) та Закону України «Про міжнародне приватне право» № 2709-IV від 23.06.2005 року (зі змінами та доповненнями). Так, статтею 16 Загальної Декларації Прав Людини визначено, що чоловіки i жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися i засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній i повній згоді сторін, що одружуються. Сім`я є природним i основним осередком суспільства i має право на захист з боку суспільства та держави. Таке положення міжнародно-правової норми повністю відповідає змісту статті 51 Конституції України, якою регламентовано, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічна за своїм змістом стаття 24 Сімейного кодексу України також передбачає, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Отже, засади шлюбу, особисті немайнові права і обов`язки подружжя, підстави їх виникнення та зміст визначаються Сімейним кодексом України, метою якого, зокрема, є побудова сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки. Таким чином, можливість припинення шлюбу на підставі волевиявлення кожного з подружжя є проявом принципу свободи шлюбу і рівності подружжя. Оскільки укладення шлюбу здійснюється вільно і добровільно, то ніхто не може бути змушений до збереження подружніх стосунків, якщо їх основи втрачені. Розглядаючи справу, суд упевнився в тому, що шлюб, який просить розірвати позивач, яка є громадяном України, та має місце реєстрації в Харківській області, а відповідач, який має посвідку на проживання в Україні, укладений між ними як громадянами Азербайджанської Республіки за законами цієї ж держави. Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, регламентується нормами Закону України «Про міжнародне приватне право». Загальні засади регулювання правовідносин з іноземним елементом встановлені Основним Законом нашої держави, який гарантує забезпечення, охорону і захист прав і свобод людини, зокрема, статтею 26 Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Отже, іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини (частина 2 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773-VI від 22.09.2011 року (із змінами та доповненнями). Оскільки пункт 17 частини 1 статті 1 зазначеного Закону визначає посвідку на постійне проживання як документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні, суд робить висновок про те, що сторони є іноземцями, які перебувають в Україні на законних підставах. Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається розділом ХІ Цивільного процесуального кодексу України, а тому у відповідності до змісту статей 496 та 497 цього кодифікованого акту України іноземці мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів за правилами, визначеними цим кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, із процесуальними правам та обов`язками нарівні з фізичними та юридичними особами України, крім випадків, передбачених діючим національним та міжнародним законодавством. Так, згідно із пунктом 7 статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати справи з іноземним елементом якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України. Також, відповідно до змісту частини 2 статті 58 та статті 63 Закону України «Про міжнародне приватне право шлюб між іноземцями, що укладені відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні. Припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Окрім того, статтею 13 наведеного Закону України визначено, що документи, які видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Між Україною та Азербайджанською Республікою діє договір про правову допомогу. Так, статтею 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, ратифікованої не тільки Азербайджанською Республікою, а і Україною відповідним Законом № 240/94-ВР від 10.11.1994 року із застереженнями щодо визнання і виконання виконавчих написів, обумовлено, що документи, які на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів. Зазначене правило відноситься також й до копій та перекладів, засвідчених відповідним органом. На виконання вказаних норм міжнародного права, які у відповідності до положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 7 свого Листа № 24-754/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» роз`яснив, що суд приймає документи, складені мовами іноземних держав, за умови супроводження їх нотаріально засвідченим перекладом українською мовою. З огляду на таке письмові докази, надані позивачем та безпосередньо досліджені судом під час розгляду справи по суті, відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, зокрема, копії свідоцтва про укладення шлюбу між позивачем та відповідачем. Отже, діючим сімейним законодавством України оголошено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду в день набрання ним чинності (частина 2 статті 104, частина 3 статті 105, частина 1 статті 110 та частина 2 статті 114 Сімейного кодексу України). Зі змісту частини 2 статті 112 зазначеного вище кодексу убачається, що якщо суд встановить, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення, він постановляє рішення про розірвання шлюбу. Оскільки достовірно з`ясовані фактичні взаємини та обставини сумісного життя подружжя, наявність в них неповнолітніх дітей, час припинення між ними шлюбних відносин, мотиви розірвання шлюбу та дійсні причини позову, які у своїй сукупності свідчать про те, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу і сім`ї є неможливим, суперечить їх інтересам та інтересам їхніх дітей, враховуючи небажання та неспроможність сторін відновити сімейні відносити, а також відсутність наявних перешкод, передбачених статтею 110 Сімейного кодексу України, приймаючи до уваги, що сім`я повинна будуватись на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, які втрачені сторонами, суд, з огляду на наведене, приходить до обґрунтованого висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу й вважає за можливе та необхідне позов задовольнити. Обговорюючи питання щодо можливості вжиття заходів, передбачених частиною 1 статті 111 Сімейного кодексу України щодо примирення подружжя, суд приймає до уваги, що жоден з них такого бажання не виявив, до суду із відповідним клопотанням не звертався, а тому враховуючи конкретні обставини справи та роз`яснення, надані Верховним Судом України у пункті 10 Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не знаходить підстав для застосування такого заходу. Ухвалюючи рішення, суд приймає до уваги, що між сторонами спорів про місце проживання дітей, аліментні зобов`язання та поділ сумісного майна немає. Відповідно до ч. 1ст.141ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З матеріалів справи слідує, що позивачкою було сплачено судовий збір в розмірі 1073,60 грн, що підтверджується квитанцією №60 від 19.05.2023. Так, за подання фізичною особою до суду позовної заяви немайнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 1073,60 грн. Враховуючи вимоги\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір в розмірі 1073,60 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved