Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] в якому просить визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з нею та з стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання сина. Позов обґрунтовує тим, що сімейні відносини у подружжя не склалися. Шлюб існує формально, кожен проживає своїм особистим життям. У липні 2022 року відповідач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. Після припинення фактичних шлюбних відносин дитина залишається проживати з позивачкою. Після розірвання шлюбу вихованням, розвитком дитини та матеріальним забезпеченням позивачка займається самостійно. При цьому зазначає, що має постійний заробіток, матеріально забезпечена та здатна самостійно виховувати дитину. Враховуючи те, що батько матеріальної участі в утриманні дитини не бере та зважаючи на те, що сторони не дійшли згоди щодо вирішення вказаного питання, просить суд стягнути з відповідача аліменти у в розмірі однієї третини заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечує проти визначення місця проживання дитини з позивачкою, оскільки остання негативно впливає на виховання дитини. Свою позицію мотивує тим, що до припинення шлюбу позивачка мала стосунки з іншим чоловіком, фотокартки з яким він знайшов у телефоні сина. Стосовно вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини не заперечує проти стягнення 25% від грошового забезпечення (постійних виплат). Ухвалою суду від 20.10.2022 року відкрито провадження у справі, призначено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 10.01.2023 року зупинено провадження у справі до припинення перебування відповідача [PERSON] у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан. Постановою Закарпатського апеляційного суду ухвалу суду від 10.01.2023 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою суду від 21.06.2023 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Ільчука І.М. про зупинення провадження у справі. Закрито підготовче провадження у справі та призначено її \~до судового\~розгляду по\~суті на\~ 11 липня 2023\~року. У судовому засіданні позивачка та її представник адвокат Кухта О.І. просили позов задоволити з мотивів викладених у ньому. Представник відповідача адвокат Ільчук І.М. просив задоволити позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі вказаному відповідачем у відзивні на позовну заяву, а в іншій частині вимог у задоволенні позову відмовити у зв`язку з необґрунтованістю. Щодо вимог про визначення місця проживання дитини з матір`ю також просив відмовити. Третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради подав до суду висновок про визначення місця проживання дитини. При цьому явку свого уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, подав клопотання про розгляд справи без їх участі, у зв`язку з неможливістю забезпечити участь свого уповноваженого представника. Суд дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку. Як установлено судом у шлюбі позивачки та відповідача [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Після фактичного припинення шлюбних відносин [PERSON] залишився проживати з позивачкою, що не заперечується сторонами. Оскільки сторони не можуть дійти згоди щодо подальшого місця проживання сина, позивачка звернулась до суду з даним позовом. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У ст.141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Так, відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. При цьому згідно ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ч.1ст.29 ЦК). Кожна особа має право на вільний вибір місця проживання (ч. 1ст.33 Конституції). Однак визначення місця проживання дитини має свою специфіку, оскільки дитина, як правило, в силу своєї психічної та фізичної незрілості, фактичної нездатності проживати самостійно має проживати разом зі своїми батьками або з особами, які їх заміняють. Отже, чинне законодавство, встановлює особисте немайнове право батьків визначати місце проживання дитини. Слід зауважити, що відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За змістом ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною другою цієї статті передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Орган опіки та піклування у своєму висновку від 23.11.2022 №812/23/02-14 рекомендував визначити місце проживання дитини [PERSON] [INFO] , з позивачкою. Своє рішення орган опіки та піклування мотивував тим, що позивачкою створено всі належні побутові умови для проживання дитини. Вона любляче відноситься до сина, дбає про його фізичне та духовне виховання. Регулярно відвідує школу, цікавиться справами сина. На засіданні органу опіки та піклування також було заслухано думку дитини [PERSON] , який висловив негативне ставлення до батька та повідомив про своє бажання проживати разом з матір`ю. Аналізуючи докази, зібрані у справі, суд, виходячи включно із рівності прав та обов`язків батьків щодо утримання та виховання дитини, закріплених у нормах національного законодавства, зазначених вище, та в інтересах самої дитини, приходить до висновку, що оскільки [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю та бажає в подальшому проживати з нею, а мати у свою чергу має всі умови для проживання та виховання дитини, достатній фінансовий рівень для утримання дитини, забезпечення її розвитку, - про необхідність визначення місця проживання дитини з матір`ю, що буде повністю відповідати правам та інтересам дитини, яка має повне право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Щодо стягнення аліментів на утримання дитини суд виходить з наступного. Статтею 8 ЗУ «Про охорону дитинства»\~визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до\~ст. 180 СК України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з положеннями\~ст. 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Відповідно до положень\~Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними та чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховуються судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 1\~ст. 182 СК України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Як зазначено у ч. 2\~ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.3\~ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Положеннями ч.3 ст.12\~та ч.1 ст.81 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою\~статті 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial