Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-03 00:00:00

В квітні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та третьої особи без самостійних вимог про позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що він є батьком малолітньої [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з ним та перебуває на його утриманні. Відповідач залишила сім`ю та як матір дитини безвідповідально відноситься до своїх батьківських обов`язків, ухиляється від виховання дитини, матеріально її не підтримує. Просив суд позбавити відповідача батьківських прав щодо малолітньої дитини. В судове засідання представник позивача не з`явився, однак направив на адресу суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити і справу розглянути у його відсутності та відсутності позивача. Відповідач звернулась до суду із нотаріально завіреною заявою, в якій позов визнала та не заперечувала щодо його задоволення, також просила суд розглянути справу у її відсутності. Представник третьої особи подав до суду заяву, в якій заперечував щодо задоволення позову, просив справу розглянути у його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За змістом статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку наявні. Одночасно, вирішуючи цивільну справу суд має керуватися принципом змагальності, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс (постанова ВС від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18). Загалом принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі. Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Статті 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України також гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Міжнародні стандарти у сфері судочинства приділяють значну увагу питанням дотримання принципу змагальності судового процесу. Так, у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю. У справі «Салов проти України» (заява №65518/01, п. 87) Суд зробив висновок, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу. У справі «Лазаренко та інші проти України» (№70329/12, п. 37) Суд нагадує, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції. Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття «право на справедливий суд», що гарантоване Конвенцією. Застосовуючи зазначені підходи, Верховний Суд у постановах від 4 липня 2018 року у справі №369/1923/15-ц та від 26 вересня 2018 року у справі №346/2946/16-ц виходив також з того, що одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд; ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Змагальність процесу спрямована, в першу чергу, на з`ясування всіх обставини справи шляхом дослідження судом поданих доказів (пояснень) сторонами або іншими суб`єктами, але лише у межах судового процесу. Крім того, принцип змагальності має на меті унеможливлення впливу на суд доказів, які одна з сторін в силу об`єктивних та суб`єктивних причин не змогла оцінити та юридично обґрунтовано навести свої міркування. У справі, яка розглядається судом відповідач позов визнав та дослідженими судом доказами з`ясовано, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права чи інтереси інших осіб, а тому із урахуванням доведених обставин, які свідчать про злісне ухилення відповідача від виховання своєї дитини, виходячи з принципу змагальності сторін наявні всі підстави для задоволення позовних вимог, оскільки позовні вимоги доведені та не спростовані іншими учасниками судового розгляду. Судом встановлено, що сторони по справі є батьками [PERSON] , [INFO] . Сторони проживають окремо. Рішенням Новоселицького районного суду від 16 березня 2023 року шлюб між сторонами було розірвано. Рішенням Новоселицького районного суду від 06 лютого 2023 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на дитину [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки від її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 січня 2023 року до повноліття дитини. З матеріалів справи вбачається, що позивач доглядає та матеріально утримує свою дитину, оздоровлює і виховує її. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню своєї дитини, матеріально її не забезпечує, не піклується про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не цікавиться її життям, фактично без поважних причин самоусунулася від своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї дитини. Згідно шостого принципу декларації ООН прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею дев`ятою Конвенції ООН про права дитини 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї. Згідно правовим положенням, викладених у третьому розділі Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до вимог ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати свою дитину, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати їх до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язків батьківського піклування щодо неї. Згідно ст. 164 вказаного кодексу, батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. У відповідності до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України викладених у п.п. 15, 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» вбачається, що розглядаючи справи даної категорії, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи та характеру ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Враховуючи, що відповідач свідомо ухиляється від виховання своєї дитини, матеріально не забезпечує її, не спілкується з нею та не цікавиться її фізичним та духовним розвитком, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про позбавлення її батьківських прав, оскільки це відповідає інтересам малолітньої дитини. Саме до такого висновку при вирішенні тотожних правовідносин дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 26 січня 2022 року, справа № 203/3505/19, провадження № 61-14351 св 21. За змістом ст. 19 СК України при розгляді судом спорів про позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Новоселицької міської ради Чернівецького району Чернівецької області № 149 від 08 червня 2023 року відповідача недоцільно позбавити батьківських прав щодо її дитини. Вказаний висновок обґрунтовано тим, що представникам органу опіки не вдалось з`ясувати ставлення матері до питання щодо можливості позбавлення батьківських прав, оскільки невідоме її місце перебування та не встановлено злісного ухиляння від виконання батьківських обов`язків. Однак, суд не погоджується з даним висновком виходячи з наступного. Так, з довідки Маршинецького старостинського округу № 1 від 05 квітня 2023 року за № 102 слідує, що позивач [PERSON] розлучений та малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , перебуває на його утриманні. Таким чином, з даного доказу слідує, що після розірвання шлюбу між сторонами вони проживають окремо, при цьому дитина залишилась проживати разом із батьком - позивачем у даній справі. Аналогічне вбачається з акту обстеження житлово-побутових умов [PERSON] за № 36 від 05 квітня 2023 року. З довідки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги «ПРОМІНЬ ЗДОРОВ`Я» від 06 березня 2023 року слідує, що дитина [PERSON] , [INFO] , спостерігається лікарем, оскільки часто хворіє. До лікаря з дитиною приходив батько. З висновку органу опіки та піклування вбачається, що відповідач на засідання комісії не з`явилась та надіслала заяву в якій підтвердила, що не бере участі у вихованні дитини. В той же час, представники органу опіки та піклування з нею не спілкувались. В контексті забезпечення принципу змагальності сторін, у справі Ferreira Alves (№3) v. Portugal, №25053/05, п. 35-43), яка стосувалася батьківських прав, Європейський суд встановив порушення п. 1 ст. 6 Конвенції з огляду незабезпечення державою у цьому судовому провадженні дотримання принципу змагальності. Суд виходив з того, що концепція справедливого судового розгляду, в аспекті дотримання принципу змагальності, передбачає право сторін судового розгляду знати і коментувати всі подані докази або подані пояснення, які мають суттєве значення та впливають на рішення суду таким чином, який може бути несприятливим для будь-якої із сторін; право на змагальний процес для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції, як витлумачено судовою практикою, в принципі означає можливість учасників мати відповідні знання та можливість коментувати всі надані докази чи зауваження з метою впливу на рішення суду, подані навіть незалежним членом національної юридичної служби; лише сторони спору можуть правильно вирішити, чи вимагає документ зауваження; хоча можна уявити виняткові обставини, коли деякі документи із матеріалів справи не можуть бути розголошені сторонам, оскільки, наприклад, вони є конфіденційними або пов`язані з державною безпекою. У даній справі представникам органу опіки і піклування взагалі не вдалось зустрітись з відповідачем та з`ясувати її ставлення щодо позбавлення її батьківських прав, оскільки у висновку вони самі вказують на неможливість зв`язатись із нею, що само по собі підтверджує факт самоусунення відповідачем від виховання своєї дитини. Тим самим, висновок органу опіки і піклування згідно якого відповідача недоцільно позбавляти батьківських прав, суперечить інтересам дитини та є недостатньо обґрунтованим, так як орган опіки та піклування не вирішив питання по суті заяви, обмежившись формальною відмовою з посиланням на неможливість визначення місця знаходження відповідача та отримання пояснень відповідача. За вказаних обставин, висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності позбавлення відповідача батьківських прав є безпідставним та необґрунтованим, оскільки ним не спростована інформація щодо ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, яка наявна у доданих до нього матеріалах. Враховуючи, що відповідач свідомо ухиляється від виховання своєї дитини, матеріально не забезпечує її, не спілкується з нею та не цікавиться її фізичним та духовним розвитком, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про позбавлення її батьківських прав. Крім цього, слід звернути увагу на те, що у разі зміни свого ставлення щодо виховання дитини, відповідач може бути поновлена у своїх батьківських правах в порядку ст. 169 СК України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути суму сплаченого судового збору за подання позову до суду. На підставі ст.ст. 7, 19, 150, 155, 164-166 Сімейного кодексу України, суд

Outcome: approved