Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-05 00:00:00

05.04.2023р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності у порядку спадкування (а.с. 1-5). Ухвалою судді Наумової О.С. від 10.04.2023р. відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження (а.с. 35). Підготовче засідання у справі закрито 13.06.2023р. (а.с. 48). У своєму позові [PERSON] посилається на те, що [INFO] померла його мати [PERSON] , [INFO] , після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить, в тому числі, двокімнатна квартира за адресою [ADDRESS] . Єдиним спадкоємцем, що у встановленому порядку прийняв спадщину після померлої [PERSON] , є її син - позивач [PERSON] , який через представника подав приватному нотаріусу Київського МНО Діброва О.С. заяву про прийняття спадщини, в результаті чого 06.09.2022р. було відкрито спадкову справу № 16/2022, зареєстровану у Спадковому реєстрі за № 69650994. 16.03.2023р. нотаріусом позивачеві видане свідоцтво про право на спадщину за законом в частині успадкування грошових вкладів [PERSON] з відповідними відсотками, індексаціями та компенсаціями на рахунках в АТ КБ «Приватбанк» та в установі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк», яке зареєстроване у Спадковому реєстрі за № 70399863. Постановою № 01/02-31 від 16.03.2023р. приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Діброва О.С. відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі позивачеві свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно - квартиру за адресою: [ADDRESS] померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] , яка постійно проживала та була зареєстрована за вказаною адресою. Підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії у вказаній постанові зазначено відсутність інформації щодо права власності померлої [PERSON] на спадкове майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (в тому числі в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що є невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав), а також неможливість отримати доступ до паперового архіву Бюро технічної інвентаризації в місті Маріуполь, з врахуванням того, що з 05.03.2022р. м. Маріуполь є тимчасово окупованим та входить до переліку Тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022р. № 309. Разом із тим, право власності [PERSON] на вищевказане нерухоме майно підтверджується договором купівлі-продажу від 12.12.1991р., посвідченого державним нотаріусом Першої Маріупольської державної нотаріальної контори Бородиною Л.П. та зареєстрованим в реєстрі за № 1-11506. На підставі цього договору Маріупольським бюро технічної інвентаризації на ім`я [PERSON] видане реєстраційне посвідчення від 21.01.1992р., занесене в реєстраційну книгу під № 35457, - про реєстрацію за нею на праві приватної власності 12/1000 домоволодіння [ADDRESS] , яке в цілому складається з одного житлового будинку. Отже, оскільки чинне на момент укладання [PERSON] договору купівлі-продажу від 12.12.1991р. законодавство не пов`язувало виникнення права власності на нерухоме майно з державною реєстрацією такого права, а сам договір укладено у формі, яка була передбачена чинним та той час законодавством, - право власності [PERSON] на зазначену квартиру є дійсним згідно із ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За життя спадкодавець [PERSON] заповіт не складала, спадкування після її смерті має відбуватися за законом. Позивач [PERSON] , який у встановленому порядку прийняв спадщину, є сином [PERSON] , тобто відноситься до першої черги спадкоємців за законом. Отже, до позивача [PERSON] в порядку спадкування перейшло право власності на двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 12.12.1991р. належала його матері [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . На підставі вищевикладеного, просив суд визнати за позивачем в порядку спадкування право власності на двокімнатну квартиру загальною площею 54,6 кв.м., в тому числі житловою 39,6 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] , що належала [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Представник позивача [PERSON] - адвокат Безуєвський Ю.М. (діє на підставі ордеру серії АН №1139398 від 30.03.2023р. - а.с. 30) надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі і просив їх задовольнити, справу просив розглянути за його відсутності (а.с. 46 - 47). Представник Маріупольської міської ради Донецької області у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи. Про причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов та доказів на його обґрунтування до суду не надав, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звернувся (а.с. 36 - 40, 43 - 44, 50-51). Отже, належним чином повідомлений про розгляд справи судом, відповідач в судові засідання повторно не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надавав, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався, а також не скористався правом надання заперечень проти позову. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 27.12.1977р., видане Відділом запису актів громадянського стану Виконкому Приморської райради депутатів трудящих м. Жданова Донецької області, актовий запис 753 (а.с. 7). [INFO] померла мати позивача [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 24.01.2022р., виданим Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис 182 (а.с. 6). Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить, в тому числі, двокімнатна квартира за адресою [ADDRESS] . Єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину [PERSON] є син померлої - позивач [PERSON] , який через представника подав приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Діброва О.С. заяву про прийняття спадщини, в результаті чого 06.09.2022р. було відкрито спадкову справу № 16/2022, зареєстровану у Спадковому реєстрі за № 69650994 (а.с. 8). 16.03.2023р. нотаріусом позивачеві видане свідоцтво про право на спадщину за законом в частині успадкування грошових вкладів [PERSON] з відповідними відсотками, індексаціями та компенсаціями на рахунках в АТ КБ «Приватбанк» та в установі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк», яке зареєстроване у Спадковому реєстрі за № 70399863 (а.с. 9). Однак, постановою № 01/02-31 від 16.03.2023р. приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Діброва О.С. відмовлено у видачі позивачеві свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно - квартиру за адресою: [ADDRESS] померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] , яка постійно проживала та була зареєстрована за вказаною адресою (а.с. 10-12). Підставою для відмови у постанові зазначено відсутність інформації щодо права власності померлої [PERSON] на спадкове майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (в тому числі в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що є невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав), а також неможливість отримати доступ до паперового архіву Бюро технічної інвентаризації в місті Маріуполь, з врахуванням того, що з 05.03.2022р. м. Маріуполь є тимчасово окупованим та входить до переліку Тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022р. № 309. Право власності [PERSON] на нерухоме майно підтверджується договором купівлі-продажу від 12.12.1991р., посвідченим державним нотаріусом Першої Маріупольської державної нотаріальної контори Бородиною Л.П. та зареєстрованим в реєстрі за № 1-11506, згідно із яким Металургійний комбінат «Азовсталь» продав, а [PERSON] придбала займану нею квартиру [ADDRESS] Енгельса, за п`ять тисяч п`ятсот одинадцять (5511) руб. (а.с. 13 - 14). На підставі зазначеного договору Маріупольським бюро технічної інвентаризації на ім`я [PERSON] видане реєстраційне посвідчення від 21.01.1992р., занесене в реєстраційну книгу під № 35457, - про реєстрацію за нею на праві приватної власності 12/1000 домоволодіння [ADDRESS] , яке в цілому складається з одного житлового будинку (а.с. 15). Згідно із ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. На момент укладання договору купівлі-продажу від 12.12.1991р. виникнення і оформлення права власності на нерухоме майно регулювалися положеннями чинних на той час Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР) та Закону України «Про власність» від 07.02.1991р. № 697?ХІІ (далі - Закон № 697-ХІІ). Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 4 ЦК УРСР цивільні права і обов`язки виникають з угод передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність» громадянин набуває права власності на майно, одержане внаслідок спадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачене законом або договором. Згідно з ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Окрім того, на момент укладання договору купівлі-продажу від 12.12.1991р. державна реєстрація об`єктів нерухомості регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966р. і погодженою заступником Голови Верховного суду Української РСР 15.01.1966р. (далі - Інструкція), яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995р. № 56, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.01.1996р. за № 31/1056. Зазначений нормативний акт передбачав (пп. 1, 2, 7, 23 Інструкції) проведення бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад реєстрації будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь на підставі документів, що встановлюють право власності, до яких, в тому числі, відносилися нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу будинків/домоволодінь (п. 18 Додатку № 1 «Перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР» до Інструкції). Проте, виникнення права власності на нерухоме майно не залежало від державної реєстрації до набрання чинності Цивільним кодексом України (далі - ЦК України) та Законом України від 01.07.2004р. № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV). Так, відповідно до абзацу третього ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону № 1952-IV, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону № 1952-IV, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Отже, оскільки законодавство, чинне на момент укладання [PERSON] договору купівлі-продажу від 12.12.1991р. квартири не пов`язувало виникнення права власності на нерухоме майно з державною реєстрацією такого права, а сам договір укладено у формі, яка була передбачена чинним та той час законодавством, - право власності [PERSON] на зазначену квартиру визнається дійсним згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV. Зазначене відповідає правовій позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 13.05.2020р. у справі № 303/1176/17-ц, від 03.06.2020р. у справі № 160/224/18, від 21.10.2020р. у справі № 201/7012/18, від 13.01.2021р. у справі № 640/21456/18, згідно якої при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності, та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно з пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Враховуючи те, що за життя спадкодавець [PERSON] заповіт не складала, спадкування після її смерті має відбуватися за законом. Позивач [PERSON] , який у встановленому порядку прийняв спадщину, є сином [PERSON] , тобто він відноситься до першої черги спадкоємців за законом. Отже, відповідно до вищенаведеного, до позивача [PERSON] в порядку спадкування перейшло право власності на двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 12.12.1991р. належала на праві власності його матері [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови від 30.05.2008р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до неодноразово висловленої правової позиції Верховного Суду (в тому числі у постановах від 09.11.2022р. по справі № 461/3554/21, від 07.12.2022 по справі № 757/26182/14-ц, від 15.03.2023р. по справі № 759/8653/17), у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved