Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-05 00:00:00

В обґрунтування позову [PERSON] вказала, що з 1974 року вона проживала і була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , в будинку своєї матері [PERSON] , за якою вона доглядала на протязі багатьох років разом зі своїм чоловіком. Так як її мати дуже хворіла, вона, [PERSON] , спільно з чоловіком утримувала житловий будинок, проводила капітальний і поточний ремонти, оплачувала комунальні послуги. 10 жовтня 2018 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір довічного утримання, а вже [INFO] [PERSON] померла. Після цього [PERSON] почала виганяти її з будинку, бо відносини між ними були доволі складними. Це призвело до того, що [PERSON] не дозволяє їй заходити у будинок, а усі спроби закінчуються тим, що донька виштовхує її на вулицю і влаштовує сварку. Вона, [PERSON] , не може залишитися в будинку і користуватися належними їй речами і меблями, які залишились в будинку. Вона вимушена була останнім час проживати у знайомих і друзів. Востаннє вона, [PERSON] , намагалася зайти до житлового будинку 19 квітня 2023 року. Але варто було увійти всередину, як донька грубо виштовхала її з будинку з лайкою і погрозами. З цього приводу вона, [PERSON] , звернулась в поліцію з відповідною заявою. Не маючи змоги самостійно захистити свої житлові права, позивача змушені були звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою від 11 травня 2023 року було відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. Копії ухвали про відкриття провадження в справі та позовної заяви відповідач [PERSON] отримала поштою 17 травня 2023 року. У визначений судом 15-денний строк відповідачем відзив не поданий. Виступаючи з промовою, позивач [PERSON] позовну вимогу підтримала та просила її задовольнити. Вона пояснила, що після смерті її матері [PERSON] в жовтні 2018 року, коли [PERSON] набула повноцінного права володіння житловим будинком, відповідач постійно намагалась виселити її з будинку, подаючи проти неї заяви до поліції та звинувачуючи її у вчиненні домашнього насильства. У неї, [PERSON] , в користуванні була окрема житлова кімната в будинку, але через постійне неприязне ставлення з боку доньки вона вимушена була піти з будинку. Але в ті дні, коли донька перебувала на роботі, вона могла приходити до будинку та перебувати у своїй кімнаті. Однак в грудні 2022 року [PERSON] остаточно заборонила їй проходити до будинку. Востаннє в житловий будинок вона, [PERSON] , намагалась повернутися 19 квітня 2023 року, але донька її завадила. Тому вона вимушена була звернутися до поліції, адже іншого житлового приміщення у неї на праві власності чи постійного користування немає. В будинку залишились її речі, меблі і побутова техніка, які були набуті у період шлюбу з чоловіком, який помер у 2017 році. Наразі їй дозволи проживати у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , на період до завершення воєнного стану. Представник позивача [PERSON] , виступаючи з промовою, позов [PERSON] підтримала та просила його задовольнити, в своїх поясненнях вона посилалась на обставини, викладені у позові. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечила та обґрунтувала свою позицію наступним. Навесні 2018 року [PERSON] , яка була на той час власником спірного житлового будинку, мала намір виселити [PERSON] до іншого житлового будинку в с. Манченки Харківського району, яким володіла позивач. Але позивач продала цей будинок. Після смерті [PERSON] вона, [PERSON] , набула право власності на спірний житловий будинок і не давала своєї згоди на проживання [PERSON] в цьому будинку, так як вони не являються членами однієї сім`ї і не мають взаємних прав і обов`язків. В квітні 2019 року між нею і позивачем [PERSON] виник конфлікт, бо вона вимагала звільнити кімнату, в якій на той час проживала [PERSON] , щоб у неї міг переїхати її син [PERSON] . Врешті [PERSON] перенесла свої речі з великої кімнати до меншої за площею кімнати. Але жити в меншій кімнаті [PERSON] не стала і в квітні 2019 року виїхала з будинку самостійно. Ще раніше, навесні 2018 року, [PERSON] разом зі своїм сином вивезли з будинку холодильник, пральну машину, морозилку і посуд. До грудня 2022 року [PERSON] вільно приходила до житлового будинку і лише на 5-10 хвилин. Потім [PERSON] прийшла до будинку в квітні 2023 року і заявила, що має право проживати в ньому і навіть намагалася зняти настінну шафу у ванній кімнаті, заявляючи, що вона належить їй. Вона, [PERSON] , попросила свого сина, аби той вигнав [PERSON] з будинку і більше не впускав її. Також вона, [PERSON] , виявила, що на лічильну води, який встановлений в будинку, зірвана захисна пломба. Вона припустила, що це зробила [PERSON] , коли взимку приходила до будинку, тому й звернулася до виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області і зняла [PERSON] з зареєстрованого місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Представник відповідача [PERSON] , виступаючи з промовою, підтримав висловлені відповідачем [PERSON] заперечення та наголосив на існуючих між сторонами тривалих неприязних відносин, і що вони не являються членами однієї сім`ї. Представник [PERSON] також просив врахувати те, що у житловому будинку відсутні речі [PERSON] , та що на її проживання в будинку власник [PERSON] дозволу не давала. В судовому засіданні, вислухавши промови учасників справи та їх представників, дослідивши матеріали справи і подані сторонами докази, суд встановив наступне. Позивач [PERSON] згідно із відміткою в її національному паспорті громадянина України [NUMBER] зареєстрована та постійно проживає за адресою: [ADDRESS] , з травня 1977 року. До 10 жовтня 2018 року житловий будинок за вказаною адресою належав на праві власності [PERSON] , яка є матір`ю позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] , виданим Люботинським міським бюро ЗАГС 04 жовтня 1955 року, та свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] , виданим Люботинською міською радою депутатів трудящих 21 серпня 1976 року, в якому вказано про зміну позивачем дошлюбного прізвища « [PERSON] » на « [PERSON] ». Між [PERSON] і [PERSON] , яка є відповідачем в даній справі, 10 жовтня 2018 року був укладений договір довічного утримання, посвідчений приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Омельницькою Н.В. 10 жовтня 2018 року за реєстр. № 755. За цим договором [PERSON] передала у власність [PERSON] житловий будинок загальною площею 79,50 кв.м, в тому числі житловою площею 49,00 кв.м., з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яким вона володіла на підставі свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданих Другою Харківського району державною нотаріальною конторою 03 червня 1988 року за реєстр. №№ 1162 та 1164 відповідно. Право власності відповідача [PERSON] на спірний житловий будинок також підтверджено інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 334643924 від 05 червня 2023 року. Позивач [PERSON] вселилася у спірний житловий будинок як член сім`ї власника [PERSON] . Перехід права власності на спірне житлове приміщення не вплинуло на право позивача [PERSON] користуватися нерухомим майном, яке новий власник [PERSON] у встановленому законом порядку до теперішнього часу не оспорила. Відповідачем також не надано докази того, що [PERSON] самоправно вселилася до житлового будинку після 10 жовтня 2018 року, коли право власності на житловий будинок перейшло від [PERSON] до [PERSON] . Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 334643758 від 05 червня 2023 року у позивача [PERSON] у власності немає іншого житлового будинку чи квартири, в яких вона могла би проживати. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.. Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Правова позиція Європейського суду з прав людини на підставі статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України», рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії», заява N 33202/96, рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 у справі «Прокопович проти Росії»). В свою чергу, стаття 47 Конституції України також проголошує, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В частині 4 статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Так Верховний Суд, вирішуючи спори про примусове виселення колишніх членів сім`ї, приходить до висновків, що при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін (постанови Великої Палати ВС від 10 березня 2021 року у справі № 686/26093/19-ц, від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 та від 04 липня 2018 року у справі 353/1096/16-ц, постанова ВС від 09 жовтня 2019 року у справі № 615/1636/17). Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності відповідача та захистом права позивача як колишнього члена її сім`ї на користування будинком. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60). Ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, ст. 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. У позовній заяві позивач [PERSON] вказала, що її донька [PERSON] після [INFO] , коли померла попередній власник житлового будинку [PERSON] , усіляко намагалася вигнати її з будинку, провокуючи скандали з нею, і в решті позбавила її права на проживання в будинку. Відповідач [PERSON] , заперечуючи проти позову, наголошувала на існуванні неприязного ставлення до неї з боку позивача і що позивач [PERSON] самостійно і з власної волі виїхала з будинку. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] зверталась 23 квітня 2019 року до Люботинського ВП Харківського ВП ГУНП в Харківській області із заявою про вчинення [PERSON] по відношенню до неї кримінального правопорушення. В заяві [PERSON] вказувала, що після смерті її матері її донька [PERSON] вчиняє відносно неї систематичні дії з метою вигнати її з будинку. Це проявляється у постійних скандалах, які супроводжуються нецензурною лайкою і завдання ударів, викиданням речей з її кімнати. Через таку поведінку доньки вона постійно перебуває у стані стресу і нервового напруження, що призводить до погіршення стану здоров`я, так як вона є людиною похилого віку і побоюється залишитися без житла. Дії своєї доньки заявник [PERSON] у поданій заяві кваліфікує за ст. 126-1 КК України. Люботинським ВП Харківського ВП ГУНП в Харківській області 14 травня 2019 року було зареєстроване кримінальне провадження № 12019220780000376 за попередньою правовою кваліфікацією за ст. 126-1 КК України «Домашнє насильство», що підтверджується витягом з ЄРДР від 19 травня 2019 року. У витязі вказано, що до органу досудового розслідування надійшла ухвала Люботинського міського суду Харківської області від 11 травня 2019 року про зобов`язання внести до ЄРДР відомості щодо спричинення [PERSON] тілесних ушкоджень її донькою [PERSON] . Крім того, [PERSON] 19 квітня 2023 року звернулась до Відділення поліції № 2 Харківського РУП № 1 ГУНП в Харківській області із заявою, в якій просила прийняти заходи реагування до її доньки [PERSON] , яка 19 квітня 2023 року приблизно о 12-00 год. вигнала її з будинку за адресою: [ADDRESS] , і не дозволяє там проживати. Вказане звернення було зареєстроване в органі Національної поліції 19 квітня 2023 року за № 1955. В подальшому відповідач [PERSON] ініціювала зняття 11 травня 2023 року [PERSON] з зареєстрованого місця проживання за адресою [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади № 2023/004239872 від 06 червня 2023 року та листом виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області від 16 червня 2023 року, вих. № 03-36/1758. Прагнучи зберегти своє право на проживання у спірному житловому будинку, [PERSON] в листопаді 2018 року зверталась до Люботинського міського суду Харківської області із позовом з вимогою до відповідача [PERSON] про визнання недійсним договору довічного утримання № 755 від 10 жовтня 2018 року, укладеного між [PERSON] і [PERSON] . З тексту рішення Люботинського міського суду Харківської області, ухваленого 19 грудня 2022 року в справі № 630/991/18, вбачається, що в поданих суду процесуальних заявах по суті справи під час розгляду вказаного позову по суті [PERSON] вказувала, що [PERSON] незаконно заволоділа житловим будинком з метою позбавити її права користування цим будинком. Та обставина, що неприязне ставлення до позивача [PERSON] з боку матері [PERSON] і доньки [PERSON] виникло ще у 2018 році, підтверджується певною мірою відеозаписами, наданими відповідачем і дослідженими в судовому засідання. За ініціативою відповідача в судовому засіданні були допитані в якості свідків [PERSON] і [PERSON] . Так свідок [PERSON] пояснив, що знайомий з [PERSON] з 2019 року і відтоді іноді приїжджав до неї в будинок для надання допомоги по господарству. В розмовах з [PERSON] він дізнався, що у неї виникають конфлікти з матір`ю. Також свідок пояснив, що з дозволу [PERSON] проживає в її будинку постійно з серпня 2022 року, в будинку було кілька вільних кімнат, але він користується тією ізольованою кімнатою, яку обрала для нього [PERSON] . Кожного дня о 6-00 год. ранку він уходить з дому і їде на роботу в м. Харків, а повертається приблизно о 19-00 год. За час проживання в будинку він жодного разу не бачив [PERSON] в приміщенні житлового будинку, і в його присутності ніяких конфліктів не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивач [PERSON] є його рідною бабусею, а відповідач [PERSON] є його рідною матір`ю. Свідок підтвердив, що неприязні відносити між [PERSON] і [PERSON] виникли ще у 2018 році, коли ще була жива бабуся [PERSON] . У останньої також виникали конфлікти з [PERSON] через те, що бабуся просила [PERSON] звільнити кімнату, в якій вона проживала і яка була більшою за площею, і віддати її правнуку, а самій переїхати до меншої кімнати. Напевно через це йому, [PERSON] , і його матері [PERSON] довелось взяти на себе обов`язки по догляду за [PERSON] . Після смерті [PERSON] його мати [PERSON] також просила [PERSON] звільнити займану кімнату і перейти жити в іншу, меншу за площею кімнату. Врешті [PERSON] поступово перенесла власні речі до меншої кімнати, але фактично не стала в ній проживати. В квітні 2019 року з будинку син [PERSON] вивозив побутову техніку і речі і з ним також виїхала з будинку і [PERSON] . Але з яких причин вона виїхала з будинку, йому, [PERSON] , не відомо. Відтоді [PERSON] іноді приходила до будинку, але не надовго, у доступі до помешкання їй ніхто не перешкоджав, і вона поступово вивезла свої речі пральну машину, мікрохвильову піч, холодильник, морозильну камеру. Свідок [PERSON] також повідомив, що в грудні 2022 року до житлового будинку, де в той час вдома був лише він, приходила [PERSON] і між ними відбулась розмова стосовно його матері. Розмова завершилась тим, що він висказав [PERSON] все, що про неї думає. Після цієї розмови [PERSON] прийшла до будинку лише 19 квітня 2023 року. Він почув і побачив, що [PERSON] пройшла до кімнати, до якої вона переносила свої речі на вимогу матері, а потім пройшла до ванної кімнати. Почувши гуркіт у ванній кімнаті, мати попросила його піти і подивитися, що там відбувається. Він, [PERSON] , зайшов до ванної кімнати і побачив, що [PERSON] намагається зняти настінну шафу, заявляючи, що ця шафа була придбана нею і належить їй. Він одразу висловив [PERSON] вимогу піти з будинку і не повертатися. Відповідаючи на запитання, свідок [PERSON] також підтвердив, що у 2022 році у будинку оселився [PERSON] , якому була надана для проживання кімната, яку раніше віддавали [PERSON] . У них в будинку загалом чотири кімнати, у великій за площею кімнати, де за життя [PERSON] проживала [PERSON] зараз проживає він. У цій кімнаті після того як, її звільнила [PERSON] , залишились меблі і два дивани. Він, [PERSON] , використовує в якості ліжка той диван, на якому раніше спала [PERSON] . Велика Палата Верховного Суду у справі № 916/3027/21, постанова від 21 червня 2023 року, підкреслила, що принцип змагальності передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності втрачає сенс. Оцінюючи показання свідків в сукупності з іншими дослідженими доказами, суд робить висновок, що позивач [PERSON] набула право на проживання в житловому будинку як член сім`ї попереднього власника і мала тривалий зв`язок із житловим будинком, який був для неї постійним місцем проживання, і який вона вважала належним їй у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, і що через тривале неприязне ставлення до неї з боку відповідача [PERSON] і звуження її житлових прав позивач [PERSON] вимушена була виїхати з житлового будинку. Доводи відповідача [PERSON] про неможливість проживання позивача [PERSON] в житловому будинку через те, що вона не являється членом сім`ї власника, суд відхиляє з тих підстав, що у спірному житловому будинку наразі проживає свідок [PERSON] , який є сторонньою особою для відповідача, що вказує на відсутність у відповідача перешкод у володінні і користуванні житловим будинком, та що в будинку є вільне житлове приміщення, яке може бути використано для забезпечення проживання позивача [PERSON] в спірному будинку. Оскільки відповідач [PERSON] безпідставно позбавила позивача [PERSON] права проживання у житловому приміщенні та перешкоджає їй у доступі до житлового будинку для проживання, суд задовольняє позов в повному обсязі та вселяє позивача у житловий будинок [ADDRESS] . Передбачаючи в майбутньому можливі дії з боку відповідача по відношенню до позивача, суд також вважає за необхідне зобов`язати відповідача не чинити перешкод позивачу у користуванні житловий будинком. Одночасно з задоволенням позову, суд стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] витрати по оплаті судового збору, які понесені нею особисто. На підставі викладеного,

Outcome: approved