Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до Автокооперативу «Знамя» про визнання недійсним та скасування актів правління гаражного Автокооперативу «ЗНАМЯ» та зобов`язання вчинити певні дії, посилаючись на те, що 07.03.2014 року між ним та [PERSON] був укладений договір строкової позики. Згідно цього договору, він позичив [PERSON] грошові кошти в сумі 5 450 євро з умовою повернення 07.06.2014 року, а [PERSON] в якості застави та гарантії повернення вище вказаних коштів, передає йому металевий гараж № [NUMBER] , котрий належав їй та знаходився в автокооперативі «Знамя» за адресою м.Черкаси вул. Одеська 28. У разі не повернення коштів у зазначений термін вказаний гараж переходить у його власність. Відповідно, 11.03.2014 року, головою автокооперативу «Знамя» [PERSON] були оформлені відповідні документи (Акт переоформлення гаража № 524 від 11.03.2014 року на підставі заяви [PERSON] ) про передачу йому права власності на гараж № [NUMBER] . [PERSON] позичені кошти не повернула. Тож розписку він їй віддав, а натомість металевий гараж № [NUMBER] в автокооперативі «Знамя» залишився у його власності. В червні 2014 року між ним та [PERSON] була досягнута усна домовленість про те, що вона тимчасово - до повернення боргу, продовжує користування гаражем, зобов`язавшись при цьому сплачувати від його імені членські внески, для чого їй були надані ключі та розрахункова книжка. Після погашення боргу гараж мав бути повернутий у власність [PERSON] 14.12.2016 року він прибув до автокооперативу «Знамя» з метою впевнитись у відсутності заборгованості по членським внескам за 2016 рік, бо по телефону зв`язатися з головою правління не зміг. Голова автокооперативу «Знамя» [PERSON] повідомив, що він виключений з членів автокооперативу на підставі його, нібито власноручно написаної, заяви від 19.08.2016 року. В цей же день право власності на гараж № [NUMBER] було оформлено на ім`я дочки [PERSON] - [PERSON] . Виявилося, що заява про виключення його з членів автокооперативу «Знамя» від 19.08.2016 року була написана від його імені невідомою особою. У заяві вказані його паспортні дані та підроблено його підпис. Там же, в якості його контактного телефону вказаний номер мобільного телефону - [NUMBER] , власником якого був не він, а співмешканець [PERSON] - [PERSON] . Його підпис був також підроблений у Акті переоформлення гаража №524 від 19.08.2016 року про передачу [PERSON] права власності на гараж. По факту передачі права власності на гараж без його відома голова автокооперативу «Знамя» [PERSON] пояснень надати не зміг. На його вимогу вернути йому право власності на гараж він відповів відмовою. [PERSON] також відмовився надати копії будь-яких документів на підставі того, що він не є членом кооперативу. Він зміг отримати лише довідку про те, що з 11.03.2014 року металевий гараж № [NUMBER] в автокооперативі «Знамя» належав йому, 19.08.2016 року гараж був переданий у власність [PERSON] . Тому був змушений звернутися із заявою у поліцію. За результатами розгляду його заяви Черкаським відділом поліції ГУНП в Черкаській області розпочато кримінальне провадження за кваліфікацією події, передбаченою ч. 1 ст. 190 КК України, котре внесене до реєстру досудових розслідувань за № 12016251010009719, по якому [PERSON] визнано потерпілим. Співробітники поліції опитали голову автокооперативу [PERSON] та вилучили в нього документи, складені від його імені та підписані невідомою особою. У серпні 2017 року була проведена почеркознавча експертиза. Висновок експерта від 02.08.2017 року - підписи від його імені на заяві голові автокооперативу «Знамя» від 19.06.2016 року та на акті переоформлення гаражу № [NUMBER] виконані не [PERSON] , а іншою особою. Таким чином, висновком експерта від 02.08.2017 року підтверджено, що заява від 19.08.2016 року про виключення його з членів автокооперативу «Знамя» та складений на її підставі акт переоформлення гаража №524 від 19.08.2016 року про передачу [PERSON] права власності на гараж № [NUMBER] були підписані не [PERSON] . Тобто вказані документи не могли бути підставою для передачі правлінням автокооперативу «Знамя» права власності на металевий гараж № [NUMBER] в цьому автокооперативі [PERSON] 29.10.2019 року, під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження № 12016251010009719, він дізнався, що 12.09.2017 року [PERSON] продала металевий гараж № [NUMBER] в автокооперативі «Знамя» громадянці [PERSON] . Перехід права власності на гараж № [NUMBER] голова автокооперативу [PERSON] оформив актом переоформлення гаража №524 від 12.09.2017 року на підставі відповідних заяв [PERSON] та [PERSON] від 12.09.2017 року. [PERSON] провів оформлення безпідставно. В день оформлення голова ^кооперативу не мав навіть вище згаданих підроблених документів (заяви та акту переоформлення гаража №524 від 19.08.2016 року), що нібито посвідчують право власності [PERSON] на металевий гараж № [NUMBER] в автокооперативі «Знамя». На момент оформлення - 12.09.2017 року - акт переоформлення гаража №524 від 19.08.2016 року та відповідна заява від 19.08.2016 року знаходились у матеріалах кримінального провадження № 12016251010009719 Черкаського відділу поліції ГУНП в Черкаській області. Таким чином, він був позбавлений права власності на металевий гараж № [NUMBER] гаражного автокооперативу «Знамя» в м. Черкаси і до цього часу не має можливості володіти, користуватися та розпоряджатися вказаним гаражем. У зв`язку з цим, просить визнати недійсною написану від його імені заяву від 19.08.2016 року про виключення [PERSON] з членів автокооперативу «Знамя»; визнати недійсним Акт автокооперативу «Знамя» № 524 від 19.08.2016 року про перехід права власності на гараж № [NUMBER] цього ж автокооперативу від [PERSON] до [PERSON] ; визнати недійсним Акт автокооперативу «Знамя» № 524 від 12.09.2017 року про перехід права власності га гараж № [NUMBER] автокооперативу «Знамя» від [PERSON] до [PERSON] ; зобов`язати правління автокооперативу «Знамя» в особі голови [PERSON] відновити членство [PERSON] в атокооперативі «Знамя» м. Черкаси, про що скласти відповідний акт та повернути право власності на металевий гараж № [NUMBER] в гаражному автокооперативі «Знамя» [PERSON] , про що скласти відповідний акт. 02 березня 2020 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження з призначенням по справі підготовчого судового засідання. 12 серпня 2020 року [PERSON] подав до суду позовну заяву в новій редакції, по якій залучив до участі в справі в якості співвідповідачів [PERSON] та [PERSON] та просив визнати недійсним Акт переоформлення гаража автокооперативу «Знамя» №524 від 19.08.2016 року про перехід права власності на гараж № [NUMBER] цього ж автокооперативу від [PERSON] до [PERSON] ; витребувати у [PERSON] з її незаконного володіння на його, [PERSON] , користь гараж № [NUMBER] в автокооперативі «Знамя». 31 серпня 2020 року [PERSON] подано заяву про застосування строків позовної давності. 21 жовтня 2020 року [PERSON] , не погоджуючись з позовними вимоги, звернулася до суду з зустрічним позовом, в якому вказала, що в серпні 2017 року вона разом зі своїм батьком вирішили придбати гараж в автокооперативі для власних потреб. Для цього придбали газету «От и До» з відповідними оголошеннями. При перегляді оголошень, їхню увагу привернуло оголошення щодо продажу металевого гаража в автокооперативі «Знамя», яке знаходиться неподалік будинку де вони мешкають. Після декількох телефонних переговорів із продавцями гаражу, 11.09.2017 року йому призначили зустріч в автокооперативі «Знамя» за адресою: м. Черкаси, вул. Одеська 28. На зустрічі була вона, і її батько - [PERSON] , а зі сторони продавців були: [PERSON] та [PERSON] (прізвище їй не відоме). Вони оглянули гараж, в якому ще знаходились побутові речі Продавця, а потім пішли до приміщення адміністрації автокооперативу для переоформлення гаража. В присутності голови автокооперативу - [PERSON], в приміщенні адміністрації автокооперативу «Знамя», [PERSON] передала голові автокооперативу заяву про вихід її дочки [PERSON] із кооперативу, а вона, [PERSON] , написала заяву про вступ до кооперативу «Знамя» та підписала Акт переоформлення гаража № [NUMBER] та сплатила вступний внесок. Також Акт переоформлення гаражу був засвідчений підписом голови автокооперативу та печаткою автокооперативу. Після підписання вищевказаних документів їй передали книжку члена автокооперативу, а вона, зі свого боку, сплатила [PERSON] , обумовлену плату за придбання гаражу в сумі 24 000 гривень, після чого через деякий час [PERSON] , віддала їй ключі від гаража. Вищевказані обставини щодо купівлі-продажу вказаного гаражу не давали підстав сумніватись у легітимності укладеної угоди та особі Продавця. З моменту придбання вказаного гаража вона добросовісно сплачує всі внески в автокооператив. У зв`язку з цим, просить визнати її, [PERSON] добросовісним набувачем майна, а саме: металевого гаража № [NUMBER] який знаходиться в автокооперативі «Знамя» та визнати за нею право власності на вказаний гараж. 03 листопада 2020 року [PERSON] подано заяву про визнання причин пропущення строку для звернення до суду поважними та поновлення пропущеного строку. 01 грудня 2020 року [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву [PERSON] 01 грудня 2020 року винесено ухвалу про прийняття зустрічного позову [PERSON] та об`єднання його в одне провадження з первісним позовом. 19 лютого 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 06 квітня 2023 року [PERSON] подано відповідь на відзив на позовну заяву [PERSON] та заяву про визнання причин пропущення строку для подання до суду відповіді на відзив поважними та поновлення пропущеного строку. 03 травня 2023 року [PERSON] подано заперечення на відповідь на відзив. В судовому засіданні позивач первісний позов підтримав та просив його задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Представник автокооперативу «Знамя» в судовому засіданні просив у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний задовольнити. Адвокат Старченко В.В. в судовому засіданні просив у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов просив задоволити. [PERSON] в судовому засіданні свій позов підтримала, а первісний позов не визнала, та в подальшому до судового засідання не з`явилась, подавши до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, проти задоволення первісного позову заперечувала, зустрічний позов підтримала та просила його задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, думку адвоката, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. Судом встановлено, що 07.03.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір строкової позики. Згідно цього договору, він позичив [PERSON] грошові кошти в сумі 5 450 євро з умовою повернення 07.06.2014 року, а [PERSON] в якості застави та гарантії повернення вище вказаних коштів, передає йому металевий гараж № [NUMBER] , котрий належав їй та знаходився в автокооперативі «Знамя» за адресою м.Черкаси вул. Одеська 28. У разі не повернення коштів у зазначений термін вказаний гараж переходить у власність [PERSON] . Вказана обставина підтверджується власноруч складеною [PERSON] розпискою. Позивач стверджує, що [PERSON] вказані кошти не повернула. Тому, 11.03.2014 року, головою автокооперативу «Знамя» [PERSON] були оформлені відповідні документи (Акт переоформлення гаража № 524 від 11.03.2014 року на підставі заяви [PERSON] ) про передачу [PERSON] права власності на гараж № [NUMBER] . Розписку [PERSON] [PERSON] віддав, а натомість металевий гараж № [NUMBER] в автокооперативі «Знамя» залишився у його власності. Також [PERSON] посилається на те, що в червні 2014 року між ним та [PERSON] була досягнута усна домовленість про те, що вона тимчасово - до повернення боргу, продовжує користування гаражем, зобов`язавшись при цьому сплачувати від його імені членські внески, для чого їй були надані ключі та розрахункова книжка. Після погашення боргу гараж мав бути повернутий у власність [PERSON] . 14.12.2016 року [PERSON] , головою автокооперативу «Знамя» [PERSON] було повідомлено, що він виключений з членів автокооперативу на підставі його заяви від 19.08.2016 року. В цей же день право власності на гараж № [NUMBER] було оформлено на ім`я дочки [PERSON] - [PERSON] . Позивач вказує, що заява про виключення його з членів автокооперативу «Знамя» від 19.08.2016 року була написана від його імені невідомою особою. У заяві вказані його паспортні дані та підроблено його підпис. Там же, в якості його контактного телефону вказаний номер мобільного телефону - [NUMBER] , власником якого був не він, а співмешканець [PERSON] - [PERSON] . Його підпис був також підроблений у акті переоформлення гаража №524 від 19.08.2016 року про передачу [PERSON] права власності на гараж. При цьому, отримав довідку про те, що з 11.03.2014 року металевий гараж № [NUMBER] в автокооперативі «Знамя» належав йому, 19.08.2016 року гараж був переданий у власність [PERSON] . В подальшому [PERSON] звернувся з заявою в поліцію. За результатами розгляду його заяви Черкаським відділом поліції ГУНП в Черкаській області розпочато кримінальне провадження за кваліфікацією події, передбаченою ч. 1 ст. 190 КК України, котре внесене до реєстру досудових розслідувань за № 12016251010009719, по якому [PERSON] визнано потерпілим. Співробітники поліції опитали голову автокооперативу [PERSON] та вилучили в нього документи, складені від його імені та підписані невідомою особою. У серпні 2017 року була проведена почеркознавча експертиза. Згідно висновку експерта від 02.08.2017 року - підписи від імені [PERSON] на заяві голові автокооперативу «Знамя» від 19.06.2016 року та на акті переоформлення гаражу № [NUMBER] виконані не [PERSON] , а іншою особою. В подальшому, а саме 12.09.2017 року [PERSON] продала металевий гараж № [NUMBER] в автокооперативі «Знамя» громадянці [PERSON] . Перехід права власності на гараж № [NUMBER] голова автокооперативу [PERSON] оформив актом переоформлення гаража №524 від 12.09.2017 року на підставі відповідних заяв [PERSON] та [PERSON] від 12.09.2017 року. [PERSON] в зустрічній позовній заяві зазначила, що оголошення про продаж вказаного гаражу відшукала в газеті «От и До» (а.с.94). Після декількох телефонних переговорів із продавцями гаражу, 11.09.2017 року батькові [PERSON] призначили зустріч в автокооперативі «Знамя» за адресою: [ADDRESS] . На зустрічі була вона, і її батько - [PERSON] , а зі сторони продавців були: [PERSON] та [PERSON] (прізвище їй не відоме). Вони оглянули гараж, в якому ще знаходились побутові речі Продавця, а потім пішли до приміщення адміністрації автокооперативу для переоформлення гаража. В присутності голови автокооперативу - [PERSON], в приміщенні адміністрації автокооперативу «Знамя», [PERSON] передала голові автокооперативу заяву про вихід її дочки [PERSON] із кооперативу, а вона, [PERSON] , написала заяву про вступ до кооперативу «Знамя» та підписала Акт переоформлення гаража № [NUMBER] та сплатила вступний внесок. Також Акт переоформлення гаражу був засвідчений підписом голови автокооперативу та печаткою автокооперативу. Після підписання вищевказаних документів їй передали книжку члена автокооперативу, а вона, зі свого боку, сплатила [PERSON] , обумовлену плату за придбання гаражу в сумі 24 000 гривень, після чого через деякий час [PERSON] , віддала їй ключі від гаража. З моменту придбання вказаного гаража [PERSON] добросовісно сплачує всі внески в автокооператив, про що надано копії відповідних квитанцій (а.с.96-101). [PERSON] у своєму відзиві на позовну, та її адвокат в судовому засіданні пояснили, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено два договори позики: перший від 05.12.2013 року на суму 5 200 євро, строк повернення 06.02.2014 року. Вказала, що кошти були повернуті, але позивач не віддав оригінал розписки [PERSON] і звернувся з позовом до суду про стягнення вказаної суми, оскільки оригінал залишився у [PERSON] , то [PERSON] не змогла довести повернення позики і наразі має судове рішення про стягнення вказаної суми. Другий - 07.03.2014 року на суму 5 450 євро. Вказані кошти буди повернуті і оригінал розписки знаходиться у [PERSON] . Так, зазначено, що 11.03.2014 року [PERSON] та її чоловік - [PERSON] в підтвердження того, що мають наміри повернути отримані кошти, без участі позивача - [PERSON] , оформили на нього гараж № [NUMBER] . В червні 2014 року кошти були при свідках повернуті позивачу в підтвердження чого [PERSON] віддав оригінал розписки [PERSON] . Після повернення коштів [PERSON] 19.08.2016 року переоформила гараж на [PERSON] . Дані факти досліджувались у кримінальному провадженні № 12016251010009719 від 29.12.2016 року, на яке посилається в своєму позові позивач, Таким чином, вважає, що [PERSON] особисто не звертався із заявою про вступ у члени авто кооперативу «Знамя». Відповідно до ст.5.1 статуту автокооперативу «Знамя» членом кооперативу може бути громадянин, який виявив бажання і здатний своєю працею брати участь у виконанні завдань, покладених на кооператив, має приватний транспортний засіб та подав письмову заяву про вступ до кооперативу. Рішення правління чи голови кооперативу про прийняття до кооперативу затверджується на загальних зборах його членів. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що при оформленні гаражу з із [PERSON] на [PERSON] були присутні обоє, при оформленні гаражу з [PERSON] на [PERSON] - [PERSON] не було, але про таке оформлення йому було повідомлено по телефону. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні пояснила, що позивач не був ніколи користувачем авто гаражу та власником даного майна, членська книга та ключі від гаражу були постійно в них, і вони ним користувались. Покази свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , суд оцінює критично. Статтею 41 Конституції України встановлено право громадянина володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він реалізує на власний розсуд. Частина перша статті 15 ЦК України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання. Одним із способів захисту права власника є витребування майна із чужого незаконного володіння. Згідно з частиною 1 статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка заволоділа ним незаконно, без відповідної правової підстави. Витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна, а відповідачем - особа, яка незаконно володіє майном, тобто заволоділа ним без достатньої правової підстави. Власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Реалізація цього права не залежить від доводів володільця речі про те, що він є добросовісним набувачем, якщо власник майна доведе факт вибуття цього майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Згідно зі статтею 387 ЦК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Таким чином, у процесі розгляду спорів про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути виключно власник майна (фізичні, юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів), який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором. Отже, враховуючи, що виключно власник наділений правом, передбаченим ст. 387 ЦК України, саме на позивача покладається обов`язок доведення володіння цим титулом до вибуття майна. Окрім того, особливістю віндикаційного позову є відсутність спору з приводу належності позивачеві майна (майнових прав) на праві власності чи іншому титулі. За наявності відповідного спору право позивача не може бути захищено шляхом задоволення віндикаційного позову. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави (глава 83 ЦК України) застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Виходячи із норм статті 1212 ЦК України, правова природа безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Оцінюючи в якості доказів надані позивачем копії з матеріалів кримінального провадження, суд виходить з того, що у кримінальному провадженні № 12016251010009719 від 28.12.2016 року вироку суду (або іншого прийнятого рішення) на даний час немає, а досудове розслідування, під час якого можуть бути встановлені відповідні докази, ще триває, а тому надані позивачем документи не можуть слугувати підтвердженням неправомірності вибуття майна із володіння позивача та, відповідно, наявності у позивача права власності на це майно. Отже, суд вважає, що Позивачем не надано достовірних доказів того, що перехід права власності на спірний гараж з нього до [PERSON] відбувся неправомірно, що давало б суду підстави визнати вказаний акт переоформлення недійсним. І як наслідок відсутні підстави для витребування у [PERSON] даного гаражу на користь позивача. Разом з тим, під час розгляду справи [PERSON] подано заяву про застосування строків позовної давності до позовної заяви поданої [PERSON] . Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Такий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки. У ч. 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. За ч. 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим, Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17. Клопотання [PERSON] про визнання причин пропущеного строку для звернення до суду поважними та поновлення пропущеного строку обґрунтовано тим, що, 14 грудня 2016 року він дізнався, що без його відома незаконно право власності на спірний гараж було передано [PERSON] . В подальшому він звернувся до поліції з заявою про вчинення кримінального правопорушення, за результатами якої розпочато кримінальне провадження за ч. 1 ст. 190 КК України. Термін позовної давності по його заяві становить три роки - з 15 грудня 2016 року і сплив відповідно 15 грудня 2019 року. З позовною заявою до суду звернувся 27 лютого 2020 року. Позивач констатує, що ним, дійсно, пропущено строк позовної давності, однак причини пропуску вважає поважними. Так, з дня відкриття кримінального провадження, він не міг пред`явити позов в рамках кримінального провадження, до цього часу слідчим підозру жодній особі не пред`явлено, обвинувальний акт не складався. З дня відкриття кримінального провадження змінилося шість слідчих, кожен з яких інформував його про те, що пред`явити цивільний позов він зможе не судовому засіданні. Про те, що [PERSON] 12 вересня 2017 року продала гараж [PERSON] , він дізнався лише 29 жовтня 2019 року під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, тож термін позовної давності по даному факту ще не сплив. Крім того, з дня відкриття кримінального провадження, він переніс ряд хвороб, котрі не дали можливості йому вчасно звернутися з позовною заявою до суду. Однак, суд вважає, що позивач знав про порушення його права з 14 грудня 2016 року. Проведення досудового розслідування по заяві про вчинення кримінального правопорушення, не позбавляло позивача права звернутися до суду за захистом своїх прав з позовом в цивільному порядку. Тому, звертаючись до суду з позовними вимогами, він фактично пропустив трирічний строк позовної давності. Тому у первісному позові належить відмовити за спливом строку позовної давності. Щодо зустрічного позову [PERSON] , суд вважає, що він також задоволенню не підлягає з тих підстав, що судом відмовлено в задоволенні первісного позову, а в судовому засіданні не знайшло підтвердження того, що право власності на спірний гараж [PERSON] порушено [PERSON] чи [PERSON] . Судом встановлено, що [PERSON] на даний час користується спірним гаражем та добросовісно сплачує внески за його користування, про що надано копії відповідних квитанцій. Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому особою, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19. Оцінивши обраний позивачем за зустрічним позовом спосіб захисту порушеного права за критерієм ефективності, суд приходить до висновку, що він не відповідає такому,беручи до уваги зареєстроване право власності на вказаний гараж та законність набуття права власності на нього. Законність володіння гаражем [PERSON] підтверджена зібраними у справі письмовими доказами, в тому числі показами свідків. Зважаючи на викладене підстави для задоволення зустрічного позову відсутні.

Outcome: dismissed