Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-04 00:00:00

15.02.2023 р. АТ «Сенс Банк» звернулося до Балтського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 1 102 216,69 грн., що розрахована на підставі ст. 625 ЦК України. В обґрунтування своїх вимог Позивач зазначив, що 14.10.2008 р. Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та громадянка України [PERSON] уклали Кредитний договір № 2006/13-2.06/1035. Відповідно до Кредитного договору Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 151 961,00 дол. США. У зв`язку з невиконанням Боржником свого обов`язку по сплаті кредиту рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 30.04.2014 р. у справі № 618/14 стягнуто з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором від 14.12.2006 року №2006/13- 2.06/1035 в розмірі 2132756,36 грн. та витрат пов`язаних з вирішенням спору Третейським судом у сумі 21727,56 грн. Загальними зборами акціонерів 09.03.2010 р. було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування (назви) Банку на ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРСОЦБАНК», а з 10.08.2018 р. ПАТ «Укрсоцбанк» змінило найменування на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (скорочено - АТ «Укрсоцбанк»). Рішенням єдиного учасника АТ «Укрсоцбанк» №5/2019 від 15.10.2019 р. було прийнято рішення щодо припинення Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК», та в п. 1.2. вказаного рішення визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», виникає у Акціонерного товариства «Альфа-Банк» з 15.10.2019 р. 12.08.2022 р. позачерговими Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк». 30.11.2022 р. внесено відповідні зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме змінено найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк». Ухвалою судді Балтського районного суду Одеської області Тітової Т.П. від 02.03.2023 року позовну заяву передано за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2023 р. позовну заяву АТ «Сенс Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, встановлено загальний порядок розгляду справи. 16.05.2023 р. через канцелярію суду від представника відповідача [PERSON] адвоката Аврамова В.П. надійшло клопотання про закриття провадження у справі в частині вимог АТ «Сенс Банк» до [PERSON] , яке обґрунтоване тим, що відповідач [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть від 28.01.2020 р. серії [NUMBER] . 17.05.2023 р. через канцелярію суду від представника відповідача [PERSON] адвоката Аврамова В.П. надійшов відзив на позовну заяву, у якому сторона відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову АТ «Сенс Банк» у повному обсязі, в зв`язку з тим, що Позивач пропустив строк звернення до суду з вимогою до [PERSON] про стягнення основного боргу, три проценти річних та інфляційні втрати не можуть бути нараховані у зв`язку з їх безпідставністю. АТ «Сенс Банк» не має права на нарахування трьох процентів річних на зобов`язання, яке існує лише в натуральному вигляді, тобто таке, що не підлягає захисту в судовому (примусовому порядку) та просить стягнути з Позивача судові витрати. 29.05.2023 р. від Позивача до суду надійшли письмові пояснення, які за своєю формою та змістом фактично відповідають відповіді на відзив. У вказаних поясненнях Позивач наводить заперечення на доводи Відповідача наведені у відзиві, що правовідносини між сторонами трансформувалися у натуральне зобов`язання та посилається на правові висновки Верховного Суду. 31.05.2023 р. в підготовчому судовому засіданні ухвалою суду провадження по справі за позовом АТ «Сенс Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості закрито, продовжено розгляд справи за позовом АТ «Сенс Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. 31.05.2023 р. ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті о 14 годині 30 хвилин 05.07.2023 р. 04.07.2023 р. до суду від представника Позивача надійшли письмові пояснення в яких останній зазначає, що зобов`язання не трансформувалось у натуральне зобов`язання, так як право Банку захищено рішенням суду, яке не скасовано та просить провести судове засідання без участі представника Банку, позовні вимоги підтримує та не заперечує проти заочного розгляду справи. 05.07.2023 р. від представника відповідача [PERSON] адвоката Аврамова В.П. надійшла заява, якою останній просить розглянути справу без його участі та участі Відповідача, просить суд відмовити у задоволенні позову з підстав наведених у відзиві. У судове засідання призначене на 05.07.2023 р. сторони не з`явились, про дату та час судового засідання повідомленні належним чином. Суд вбачає за необхідне зазначити, що сторони по справі письмово висловили свої позиції по справі шляхом надіслання до суду в письмовому вигляді відзиву та пояснень. В даному випадку, суд вбачає застосувати положення яке міститься у постанові КЦС ВС від 01.10.2020 р. у справі № 361/8331/18.Так, Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Також суд вбачає за необхідне зафіксувати, що жодних клопотань по збору доказів, зупинення провадження у справі, або будь-яких інших клопотань, розгляд яких унеможливлює розглянути справу по суті до суду не надходило. За таких обставин, враховуючи розумні строки розгляду справи, а також спираючись на усталену практику Верховного Суду вбачає за необхідне розглядати справу за наявними матеріалами у справі. Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 14.12.2006 р. між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ «Укрсоцбанк») та [PERSON] був укладений Договір кредиту № 2006/13-2.06/1035, згідно з яким останній отримав кредит в розмірі 164 000 доларів США зі сплатою 12,20 % річних строком до 13.12.2031 р. 07.10.2008 р. між АКБ «Укрсоцбанк», [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір переведення боргу № 06-09/2204, згідно з яким [PERSON] передав, а новий боржник [PERSON] прийняла на себе зобов`язання боржника перед кредитором щодо повернення залишку заборгованості за кредитом. Внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк», правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків став АТ «Альфа-Банк». Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати затвердження Передавального акту загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк», а саме з 15.10.2019 р. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, АТ «Альфа-Банк» (нове найменування АТ «Сенс Банк») набуло право вимоги за Договором кредиту № 2006/13-2.06/1035 від 14.12.2006 р. Позивач свої зобов`язання за Договором кредиту № 2006/13-2.06/1035 від 14.12.2006 р. виконав в повному обсязі, надавши Відповідачу кредит, але позичальник свої зобов`язання не виконав, в результаті чого утворилась заборгованість. 28.03.2014 р. ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором. Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків в особі третейського судді Ярошовця В.М. від 30.04.2014 р. по справі №618/14 стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором від 14.12.2006 р. №2006/13-2.06/1035 в розмірі 2 132 756,36 грн. та витрат пов`язаних з вирішенням спору Третейським судом у сумі 21 727,56 грн. В подальшому, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10.11.2015 р. у справі №755/20804/14-ц, яка набрала законної сили, в задоволенні заяви ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду - відмовлено. Відмовляючи ПАТ «Укрсоцбанк» у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду Дніпровським районним судом м. Києва в ухвалі від 10.11.2015 р. встановлено, що рішення третейським судом по справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором постановлено 30.04.2014 року, тобто після доповнення ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейській суди» пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 3 лютого 2011 року. Таким чином, третейський суд не мав правових підстав виносити рішення по даній категорії справ. На переконання суду, вказані обставини свідчать, що третейський суд розглядаючи спір, який йому не підвідомчий, діяв поза межами своєї компетенції, а тому ухвалене третейським судом рішення не підтверджує дійсне існування обов`язку боржника зі сплати боргу кредитору і його безспірність та не надає цьому обов`язку безпосередньо примусового характеру, оскільки у видачі виконавчого листа на його примусове виконання було відмовлено. Крім того, рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 30.04.2014 р. по справі №618/14 не має преюдиційного значення для розгляду даної справи, оскільки справа, у якій прийнято вказане рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду в силу прямих приписів закону. Преюдиційне значення мають лише рішення судів у справах, які зазначені в ч. 5 ст. 82 ЦПК України, а не рішення третейських судів. Судом також встановлено, що ПАТ «Укрсоцбанк» в липні 2016 р. зверталося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 399 744,59 доларів США шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, однак постановою Верховного Суду від 05.08.2020 р. у справі №522/13258/16-ц у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] було відмовлено в зв`язку з пропуском позовної давності. У даній справі звертаючись з позовною заявою Позивач зазначає, що в результаті невиконання Відповідачем умов договору, у останнього виникла заборгованість, що розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦУ України, яка станом на 24.10.2022 року становить 1 102 2016,69 грн. та складається з суми заборгованості за ставкою 3% річних на кредитну заборгованість у розмірі 191 948,07 грн. та суми заборгованості за інфляційними витратами у розмірі 910 268,62 грн., які Позивач і просить суд стягнути з Відповідача на свою користь. Зобов`язання виникають із підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема договорів. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Звертаючись із позовною заявою, позивач просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь заборгованість, розраховану на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та пунктів Кредитного договору за невиконання грошового зобов`язання за Договором кредиту № 2006/13-2.06/1035 від 14.12.2006 р., яка становить 1 102 2016,69 грн. та складається з суми заборгованості за ставкою 3% річних на кредитну заборгованість у розмірі 191 948,07 грн. та суми заборгованості за інфляційними витратами у розмірі 910 268,62 грн. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18. У той же час суд зазначає, що постановою Верховного Суду від 05.08.2020 р. у справі №522/13258/16-ц у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки було відмовлено, відповідно у Позивача відсутні правові підстави на стягнення з Відповідача у сум, передбачених статтею 625 ЦК України. Окрім того, у мотивувальній частині постанови від 05.08.2020 р. у справі №522/13258/16-ц Верховний Суд зазначив, що заперечуючи проти позову, відповідач [PERSON] 28.07.2017 р. подала до суду першої інстанції клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності, у якому зазначила, що остання сплата щомісячного платежу за кредитним договором від 14 грудня 2006 року № 2006/13-2.06/1035 нею здійснена 22 червня 2010 року, що не спростовано позивачем, а з позовом ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду лише 19 липня 2016 року. Ураховуючи вимоги статті 1050 ЦК України та пункту 4.5 додаткової угоди від 14 жовтня 2008 року № 1 до кредитного договору від 14 грудня 2006 року № 2006/13-2.06/1035, строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 днів після останньої сплати щомісячного платежу, тобто з 23 вересня 2010 року. Оскільки строк виконання основного зобов`язання було змінено на 23 вересня 2010 року, то саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише 19 липня 2016 року, тобто з пропуском позовної давності. Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 13.03.2023 р. у справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21) зазначила, що натуральним зобов`язанням ( [PERSON] ) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати три проценти річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18). Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності. Законодавець в п. 4 ч. 1 ст. 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони, передбаченої в п. 4 ч. 1 ст. 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на таку вимогу в цьому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року в справі № 285/3536/20 (провадження № 61-261св22). Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За обставинами даної справи, Позивач просить суд стягнути з Відповідача 3% річних та суму заборгованості за інфляційними витратами. Враховуючи те, що постановою Верховного Суду від 05.08.2020 р. у справі №522/13258/16-ц у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки було відмовлено з підстав пропуску Позивачем строку позовної давності, то 3 % річних та інфляційні витрати у даній справі були нараховані на задавнену вимогу, яка існує в натуральному зобов`язанні. Оскільки Позивач, як кредитор, пропустив строк звернення до суду з вимогами до Відповідача, як боржника, про стягнення суми позики, суд дійшов висновку, що Позивач втратив право і на захист в судовому (примусовому) порядку вимоги про нарахування 3 % річних на суму позики та інфляційних витрат. Щодо посилання представника Позивача на рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 30.04.2014 р. у справі №618/14 про стягнення з Відповідача боргу, суд зазначає, що матеріали справи не містять копії вказаного рішення, а залученою Позивачем до позовної заяви копією ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 10.11.2015 р. у справі №755/20804/14-ц відмовлено у видачі виконавчого листа на примусове виконання вказаного рішення третейського суду в зв`язку з непідвідомчістю даної справи третейському суду, що вказує на те, що третейський суд діяв поза межами своєї компетенції, а тому ухвалене третейським судом рішення є нікчемним. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги АТ «Сенс Банк» підлягають відхиленню повністю.

Outcome: dismissed