Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа: Орган опіки і піклування Снятинської міської ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей. Позовні вимоги мотивував тим, що 20.10.1998р. він зареєстрував шлюб із відповідачкою, від якого у них народилося троє дітей: [PERSON] , [INFO] , який в даний час є повнолітнім, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] .. Спільне життя з відповідачкою стало неможливим по причині того, що відповідачка десять років тому залишила сім`ю та поїхала за кордон, залишивши з ним троє дітей, найменшому сину було тільки три роки. На його прохання повернутися до сім`ї відповідачка не реагувала. Матеріально їм не допомагає. Діти з матір`ю не спілкуються. Вважає, що в інтересах дітей проживати саме з ним, оскільки після того як вони припинили шлюбні стосунки з відповідачкою, діти залишились проживати з ним і по даний час проживають з ним. Він працює, має власне житло, де створені всі умови для проживання та виховання дітей. Просив шлюб розірвати, дітей [PERSON] та [PERSON] залишити проживати біля нього. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю. Пояснив, що відповідачка - мати дітей близько десяти років перебуває за межами України та не приїжджає додому. Коли почалася війна, внаслідок нападу росії на Україну, відповідачка повернулася додому та хотіла забрати дітей із собою. Однак, діти не захотіли їхати. Зазначив, що проживає сам із дітьми, працює водієм на пожежній машині в Задубрівській місцевій добровольчій пожежній частині. Також, підробляє в сільському господарстві. Вказав, що не бажає приводити молодшого сина в судове засідання, щоб його психологічно не травмувати. Просив шлюб розірвати, дітей залишити проживати біля нього. Неповнолітній [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що мати виїхала за кордон близько дев`яти років тому. Три місяці назад вона приїхала додалму та просила його з братом їхати з нею за кордон, однак вони не захотіли. Бажають з братом проживати разом з батьком, в Україні. Зазначив, що мати їм матеріально не допомагає, телефонує рідко. Відповідачка, яка належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, а тому справу слід розглянути заочно у відсутності відповідачки. Представник служби у справах дітей Снятинської міської ради в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, при ухваленні рішення покладається на розсуд суду. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши та перевіривши зібрані докази в їх сукупності, приходить до висновку, щопозову підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , 20.10.1998 р. зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтв про народження серії [NUMBER] , серії [NUMBER] у позивача та відповідачки народилося двоє дітей: сини [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] .. Згідно висновку Органу опіки та піклування Снятинської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Снятинської міської ради 23.05.2023р., враховуючи інтереси неповнолітніх дітей, Орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , біля батька [PERSON] за місцем проживання батька. Відповідно до ч.3 ст. 160 СК України неповнолітній [PERSON] досяг 17 років, а тому, сам обирає з ким із батьків йому проживати, з вказаних підстав Орган опіки та піклування не вправі визначати місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд, аналізуючи обставини встановлені під час судового розгляду та дослідивши зібрані докази, вважає, що оскільки сторони після укладення шлюбу міцної сім"ї не створили, протиріччя між ними набули стійкого характеру, мирової угоди не уклали, перебування у шлюбі суперечить інтересам позивача, то шлюб існує формально, а тому, його слід розірвати. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з положеннями ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Наведені норми у своїй сукупності вказують на те, що дитина має право жити х батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах. Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови. В залежності від віку дитини спочатку місце проживання визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою. Після досягнення дитиною десятирічного віку вже враховується її думка щодо місця проживання з батьками які живуть окремо. За відсутності згоди, щодо визначення місця проживання дитини до чотирнадцяти років спір може бути вирішений судом. Після досягнення чотирнадцяти років дитина самостійно визначає місце проживання і у цьому випадку законом не визначено вирішення спору між батьками у судовому порядку. Встановлені обставини вказують на те, що між сторонами не існувало спору, щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей. Після досягнення чотирнадцятирічного віку неповнолітній син [PERSON] продовжив проживати з батьком. Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. За положеннями ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Крім того, наведеними нормами ст.ст. 141, 160, 161 СК України не передбачено прав позивача визначати місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років- [PERSON] .. Тобто у позивача відсутнє право визначати місце проживання такої дитини, відповідно він не має порушеного права. Встановлені обставини та наведені у сукупності положення закону вказують на те, що між сторонами відсутня невизначеність щодо місця проживання дитини, неповнолітній [PERSON] проживає з батьком за власною волею, без примусу. А тому, поданий органом опіки та піклування висновок, в якому орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] з батьком, суд оцінює критично, зважаючи на вищевикладене. Тому, враховуючи вік дитини, особливий зв`язок з матір`ю, відсутність доказів, які б свідчили про необхідінсть визначення або зміни місця проживання дитини, виходячи з принципів найкращих інтересів дитини та враховуючи військовий стан в Україні, суд критично оцінює твердження позивача про визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] із батьком. За положеннями ст.ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі досліджених доказів й у співставленні з нормами законів суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог щодо визначення місця проживання дітей слід відмовити. На підставі викладеного та ст. ст. 104, 105, 110, 112 СК України,

Outcome: dismissed