Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-29 00:00:00

03.10.2022 року позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулись до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову посилаються на те, що їм на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] . У вказаній квартирі вони зареєстровані та проживають, а також зареєстрована відповідач [PERSON] . Починаючи з липня 2017 року, відповідач перестала мешкати у вказаній квартирі, ніяких її особистих речей чи предметів побуту в квартирі немає, вона не приймає участі в утриманні житла, комунальні платежі вона також не сплачує, проте залишається зареєстрованою за вказаною адресою, чим порушуються їх права як власників. Посилаючись на зазначене, позивачі просять визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.10.2022 року зазначена цивільна справа передана в провадження судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Кудрявцевої Т.О. Ухвалою суду від 03.10.2022 року вказана позовна заява була залишена без руху з наданням позивачу строку для усунення її недоліків. Ухвалою судді від 20.03.2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Позивачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причину неявки суду не повідомила, відзив на позов не надала. Ухвалою суду від 30.06.2023 року вирішено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів. Розглянувши справу, вислухавши позивача, свідка, дослідивши докази у справі, суд дійшов наступного висновку. Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1-5 ст. 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. У відповідності до ч.1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно до ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено в судовому засіданні, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19.01.2009 року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради, квартира [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Судом також встановлено, що в квартирі [ADDRESS] крім позивачів також з 09.06.2017 року зареєстрована сестра [PERSON] - [PERSON] , яка з дня реєстрації не проживає в квартирі, вона не сплачує комунальні платежі, не приймає участі в утриманні житла, її особисті речі в квартирі відсутні, квартирою вона не цікавиться, проте залишається зареєстрованою в квартирі за вказаною адресою. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є подругою позивача [PERSON] , проживає по сусідству та буває у неї вдома в гостях майже кожен день. Їй відомо, що відповідач [PERSON] , яка є сестрою [PERSON] , у вказаній квартирі [ADDRESS] не проживає, вона бачила її в останнє в 2017 році, їй відомо, що [PERSON] виїхала за кордон за своїм бажанням, комунальні платежі вона не здійснює, її речі в квартирі відсутні. Оскільки іншого відповідачем не доведено, то відповідно до встановлених судом обставин підстави для користування спірною квартирою, згідно із ч. 3 ст. 810 ЦК України і ст. 158 ЖК УРСР, на умовах договору у відповідача відсутні. Відтак, оскільки відповідач відсутня у спірній квартирі більше одного року без поважних причин і не користуються нею, тому суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову та визнання її такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачів підлягають стягненню понесені витрати по справі сплачений судовий збір в сумі 2 977 грн.20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved