Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-06 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідачки про звільнення майна з-під арешту. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 25 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 793646/ФЛ, згідно якого останній було надано у тимчасове на мовах строковості та платності грошові кошти у сумі 36\~393 (тридцять шість тисяч доларів США) 06 центів, в порядку та на умовах, визначених цим договором за програмою «Житлові рішення» Перше житло. Згідно п.1.4 кредитного договору банк надав позичальнику кредит строком до 12 березня 2028 року. Відповідно до п.2.1 кредитного договору, в якості забезпечення виконання зобов`язання позичальником щодо погашення кредиту, позичальник уклав з банком договір іпотеки: на трикімнатну квартиру [ADDRESS] . 29 квітня 2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та ПАТ КБ «Надра» було укладено договір про відступлення права вимоги, згідно якого ПАТ КБ «Надра» відступає, а новий кредитор - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» набуває право вимоги до позичальника. В процесі моніторингу інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» дізналось, що іпотечна квартира перебуває під арештом, обтяження на яке було вчинено Нікопольським відділом державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіо\-нального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), в інтересах ПАТ КБ «Приватбанк». Як на підставу задоволення позову, представник позивача посилається на ч.4, 5 ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження», якими передбачено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності\~ суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. Тобто, у всі інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Тому, враховуючи вищевикладені обставини, представник позивача просить суд звільнити з-під арешту майно, а саме: трикімнатну квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , який накладено на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, 28181617 від 25 січня 2012 року заступником начальника відділу державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції Кутова Т.В. (код запису 35004297, номер запису обтяження 19208586, номер запису обтяження 19208456). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2021 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.33-34). Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.\~ Відповідачка про розгляд справи була повідомлена належним чином, однак, своїм правом на подання відзиву не скористалася. Конверт, який був направлений за адресою її місця проживання та перебування, повернувся до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.50). Крім того, відповідачка повідомлялась про розгляд справи судом на офіційному сайті «Судової влади» (а.с.35). Представник відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про розгляд справи був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про поштове відправлення (а.с.43), своїм правом, визначеним цивільно-процесуальним законодавством, скористався та 16 лютого 2023 року на адресу суду надав відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги не визнають та проти задоволення позову заперечують. Крім цього, послався на те, що позивачем не доведено, що останній в позасудовому порядку позбавлений можливості звернути стягнення на заставне майно та з цих же підстав вбачалось би порушення прав заставодавця. Крім цього, позивач не є власником майна, на яке накладено арешт, а є тільки іпотекодержателем, що, в даному випадку, є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (а.с.44-47). Третя особа - Нікопольський відділ державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіо\-нального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про розгляд справи була повідомлена належним чином, однак, своїм правом, визначеним цивільно-процесуальним законодавством, не скористалась, будь-які заяви чи клопотання на адресу суду надано не було. Згідно ч.8\~ст.178 ЦПК України,\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зважаючи на ці обставини, суд керується\~ ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року, яка, згідно з частиною першою\~статті 9 Конституції України,\~є частиною національного законодавства України та визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені\~ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов висновку, з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, про те, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує врегулювання з боку держави; сторона в розумні «інтервали часу» має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк, обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п.1 ст.6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п.52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п.40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Суддя, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступного. Судом встановлено, що 25 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 793646/ФЛ, згідно якого останній було надано у тимчасове на умовах строковості та платності грошові кошти у сумі 36\~393 (тридцять шість тисяч доларів США) 06 центів, в порядку та на умовах, визначених цим договором за програмою «Житлові рішення» Перше житло. Згідно п.1.4 кредитного договору, банк надав позичальнику кредит строком до 12 березня 2028 року (а.с.9-11). Відповідно до п.2.1 кредитного договору, в якості забезпечення виконання зобов`язання позичальником щодо погашення кредиту, позичальник уклав з банком договір іпотеки на трикімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.12-13). 29 квітня 2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та ПАТ КБ «Надра» було укладено договір про відступлення право вимоги, згідно якого ПАТ КБ «Надра» відступає, а новий кредитор - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» набуває право вимоги до позичальника (а.с.6-7). Як вбачається з матеріалів справи та державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, іпотечна квартира [ADDRESS] перебуває під арештом, обтяження на яке було вчинено Нікопольським відділом державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіо\-нального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), в інтересах ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.14-17). Відповідно до положень ст.ст.4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16 зроблено подібний правовий висновок. Також у цій постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна. Звертаючись до суду із зазначеним позовом, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» посилалось на те, що відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим позивач вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, як передбачено положеннями статті 33 Закону України «Про іпотеку». Статтями 575, 577 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно зі ст.3 Закону України «Про іпотеку», в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки щодо зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації (ч.6 ст.3 Закону України «Про іпотеку»). Статтею 4 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Статтею 44 Закону України «Про виконавче провадження» встановлена черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення вартості заставленого майна. Згідно з частиною першою статті 52 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений ст.54 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.54 «Про виконавче провадження», для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз`яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленного майна. Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку». Таким чином, оскільки накладення арешту на майно має наслідком заборону відчуження арештованого майна, то ним порушується право іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Зі змісту наведених норм права випливає, що в разі, коли належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше за накладення арешту для задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд має звільнити з-під арешту іпотечне майно. При цьому відсутні підстави для відмови у звільненні з-під арешту зазначеного майна у зв`язку з відсутністю реального порушення боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання на момент пред`явлення відповідної вимоги; факт порушення основного зобов`язання, яке забезпечене іпотекою, виступає лише умовою реалізації гарантованих іпотекою прав іпотекодержателя і не пов`язується з його існуванням, а, отже, й порушенням шляхом арешту та заборони відчуження предмета іпотеки. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постановах: від 10.04.2018 року у справі № 910/4772/17, від 19.11.2019 року у справі № 137/2080/18-ц, від 16.05.2018 року у справі № 338/1118/16, від 23.10.2019 року у справі № 520/7842/16 та від 30.06.2021 року у справі № 337/800/19. Таким чином, оскільки, відповідно до іпотечного договору від 25 березня 2008 року, Публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «Надра», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», є іпотекодержателем квартири [ADDRESS] , проте, постановою державного виконавця Нікопольського відділу державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіо\-нального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 25 січня 2012 року накладено арешт на зазначене майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, наявні правові підстави для зняття арешту із нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, оскільки іпотекодержатель має переважне право перед іншими кредиторами на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача та задоволення позову.

Outcome: approved