Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що 23.05.2011 року між нею та Акціонерним товариством «Ідея банк» було укладено кредитний договір, згідно якого, банк надав позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 14432,00грн. Вказаним договором встановлювалась плата за кредитне обслуговування в загальному розмірі 1,2900% щомісячно від початкової суми кредиту. Додатком №1 до кредитного договору було визначено графік щомісячних внесків за кредитним договором та визначено розмір плати за обслуговування кредитної заборгованості. [PERSON] зазначає, що загалом нею було сплачено плату за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором в сумі 4468,08 грн. Позивач вказує, що вважає пункт договору, який встановлював плату за кредитне обслуговування нікчемним, тому а сплачені на його підставі кошти за обслуговування кредитної заборгованості в сумі 4468,08 коп. підлягають поверненню. У зв`язку з наведеним, просить позов задовольнити. Крім того, просить стягнути з відповідача на свою користь 12000 грн. витрат на правову допомогу. Ухвалою суду від 05 квітня 2023 року було відкрито спрощене позовне провадження у справі. 20 квітня 2023 року від представника відповідача надійшла заява про застосування термінів позовної давності. Крім того, зазначила, що сума сплаченої позивачем комісії становить 1861,70 грн., оскільки позивач погасила кредит достроково. У стягненні витрат на правову допомогу просила відмовити. Відповідно до ч.1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому\~ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1 та 3\~статті 13 ЦПК України \~встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. При цьому, виходячи з положень\~ст. 16 ЦК України\~особа звертається до суду за захистом свого порушеного права. Перевіривши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних міркувань. Суд встановив, що 23.05.2011\~року між\~Акціонерним товариством\~«Ідея банк»\~та [PERSON] \~було укладено\~кредитний договір\~№ С\~22.106.73299\~від 23.05.2011\~року, згідно п. 1.1 якого, банк надає позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 14432,00 грн. Відповідно до\~п.\~1.5\~Договору,\~за обслуговування\~кредиту Банком\~Позичальник сплачує\~плату за\~кредитне обслуговування\~в загальному\~розмірі 1,2900% щомісячно від початкової суми кредиту. Додатком №1\~до кредитного\~договору № С\~22.106.73299\~від 23.05.2011\~року визначено графік щомісячних внесків за кредитним договором та визначено розмір плати за обслуговування кредитної заборгованості. Кредитний договір\~№ С\~22.106.73299\~від 23.05.2011\~року був\~укладений терміном\~до 23.05.2013\~року.\~У відповідності\~до графіку\~щомісячних внесків\~при оплаті\~комісії щомісячно,\~загальний її\~розмір повинен\~був становити\~4468,08\~грн.\~Водночас,\~позивачем 24.03.2012\~року було\~погашено заборгованість\~за кредит\~достроково, а тому за період з 23.06.2011 року по 24.03.2012 року фактично позивачем було сплачено плату за обслуговування кредитної заборгованості, в сумі 1861,70 коп., що підтверджується випискою наданою АТ «Ідея Банк» з 23.05.2011 року по 14.04.2023 року. [PERSON] вважає, що п. 1.5. Кредитного договору № С 22.106.73299\~від 23.05.2011\~року є нікчемним, а сплачена на його підставі плата за обслуговування кредитної заборгованості підлягає поверненню. Відповідно до пункту 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства. Поняття зобов`язання належить до фундаментальних понять доктрини цивільного права. Розумне тлумачення законодавства можливе лише з врахуванням правової природи зобов`язання. Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення між сторонами кредитного договору), кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення між сторонами кредитного договору), до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Відповідно до частин першої другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення між сторонами кредитного договору), продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Проаналізувавши норму ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст.509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із положеннями ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд, або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168,банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин(укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Пленум ВСУ у п.4 постанови від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними роз`яснив, що судам, відповідно до ст.215 ЦК України, необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1 ст.219, ч.1 ст.220, ч.1 ст.224), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч.2 ст.222, ч.2 ст.223, ч.1 ст.225 ЦК України). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. У п.7 цієї постанови ВСУ роз`яснено, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним, як оспорюваного, та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Отже, з урахуванням указаних роз`яснень, викладених у постанові Пленуму ВСУ, враховуючи, що в ході розгляду даної справи, встановлено правові підстави для визнання умов кредитного договору, якими встановлено плату за обслуговування кредитної заборгованості нікчемними, суд приходить до переконання, що позов є підставним, однак у його задоволенні слід відмовити у зв`язку із пропуском строків позовної давності. При цьому, суд керується наступним. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК). За загальним правилом, яке міститься у частині першій статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з частиною третьою статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. Частиною першою статті 267 ЦК України передбачено, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності (ч.2 ст.267 ЦК). Згідно з ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. За вимогами частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.5 ст.267 ЦК). Суд враховує, що позивач просить застосувати наслідки нікчемності умов кредитного договору щодо обов`язку щомісячного внесення позичальником плати за обслуговування кредитної заборгованості, виконання якого розпочалось позивачем за договором № С 22.106.73299\~23.06.2011\~року та\~закінчилось 24.03.2012 року, а позов до суду був поданий 03.04.2023 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності, який щодо останнього платежу, яким було погашено заборгованість за обслуговування кредиту, сплинув 25.03.2015 року. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Приписами ст. 257 ЦК України передбачено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). При цьому встановлено, що стороною позивачки до суду не подавались клопотання про поновлення строку позовної давності. Із аналізу ст.256 ЦК України слідує, що строк позовної давності застосовується судом у разі наявності встановленого судом факту порушення цивільного права або інтересу позивача. За таких обставин, враховуючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності, наявні в справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач втратила право на стягнення сплачених нею коштів за обслуговування кредитної заборгованості. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1\~ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так, згідно ч.2\~ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 137 ЦПК). Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1\~ст.141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. (ч. 2 ст. 141 ЦПК). Оскільки у задоволенні позову відмовлено, суд не вбачає підстав, встановлених законом, для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як позивач відповідно до\~Закону України «Про судовий збір»\~звільнена від сплати судового збору, витрати, понесені із розглядом справи, слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed