Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-03 00:00:00

31.08.2022 [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини. В обґрунтування позову позивачка вказала, що 26 липня 2015 року зареєструвала шлюб з відповідачем. В період шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] , який мешкає разом з матір`ю [PERSON] в [ADDRESS] . Позивачка зазначає, що вказаний будинок комфортний та має добре облаштовану дитячу кімнату, в будинку маються всі умови для комфортного проживання дитини. Вказує, що дитина має добрий нагляд та всі умови для здорового та повноцінного розвитку, вона приділяє дуже багато часу та уваги дитині, переконана, що син [PERSON] , якому 5 років 8 місяців повинен проживати разом з нею, так як потребують саме материнської любові і піклування. Зазначає, що має можливість повноцінно піклуватися та приділяти увагу сину [PERSON] коли він хворіє, так як має вільний графік роботи, постійно слідкує за станом здоров`ям сина [PERSON] та його розвитком, дитина відвідує приватний садок, вона організовує дитині позашкільне спілкування з однолітками, має повноцінний оздоровчий відпочинок, виховує та піклується про нього, так як він сенсом її життя. У [PERSON] з сином [PERSON] тісний психологічний контакт, прив`язаність один до одного, в зв`язку з чим, просить визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Позивачка, вказує, що 18 серпня 2022 року було складено акт начальником служби у справах дітей, про те що умови проживання в будинку [ADDRESS] відповідають санітарним нормам, в будинку зроблено сучасний ремонт, в наявності сучасні меблі та побутова техніка, для дитини є окрема кімната сучасно облаштована , дитина має іграшки, одяг, взуття відповідно віку та сезону. У судове засідання 04.07.2023 позивачка та її представник не з`явилися, надали заяву до суду про розгляд справи за їх відсутності. Зазначили, що позов підтримують, просять його задовольнити. В минулому судовому засіданні позивач та її представник надали пояснення відповідно до позову. Відповідач в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив, заяв не надав. Представник третьої особи - службі у справах дітей Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської областітакож в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника третьої особи, позовні вимоги залишив на розсуд суду. Вислухавши учасників судового засідання, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вбачає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.07.2015р., що підтверджується копією свідоцтва про шлюб № [NUMBER] , видане управлінням у справах населення Фатіх/Стамбул (а.с.4-10). Від даного шлюбу мають дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 10.02.2017р. серії [NUMBER] (а.с. 11). 14.02.2023р. рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області по справі №175/1764/22, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с.89). Відповідно до Акту обстеження умов проживання дитини №046 від 18.08.2022 року встановлено, що за адресою її проживання: [ADDRESS] , члени комісії прийшли до висновку, що для дитини створено необхідні умови для повноцінного розвитку (а.с.12). Згідно консультативного висновку спеціаліста медичного центру від 26.07.2022 р. (а.с.14-17) для запобігання подальшого перевиснаження нервової системи та відновлення нормативного психоемоційного розвитку рекомендовано зокрема постійне проживання дитини в знайомому, стабільному, емоційно сприятливому та сталому середовищі, в якому в якому дитина наразі проживає. Стиль виховання з боку матері є гармонійним та не несе патологонізуючого впливу на розвиток дитини. Згідно до Висновку №759 від 06.04.2023 р., встановлено, що комісія не виявила причин, через які б мати не могла займатися вихованням своєї дитини (а.с.91-93). Рішенням виконавчого комітету Підгородненської міської ради було затверджено Висновок №759 від 06.04.2023р., щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] ,, який проживає станом на 28.03.2023 року з матір?ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.90). Згідно з характеристикою з місця проживання позивачки від 01.08.2022 року, виданої вуличним комітетом Підгородненської міської ради, [PERSON] характеризується позитивно (а.с.20). Має грамоти (а.с.26-30). Позивач ФОП, що підтверджується випискою з реєстру (а.с.21-22). Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач належним чином та самостійно опікується дитиною, з того часу як батько дитини поїхав від них в середині 2022 р., з того часу він лише іноді спілкується з дитиною по телефону та відео, ніякої підтримки не надає. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною 1 ст. 161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місяця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до ч. ч. 4, 5 ст. 19 цього Кодексу при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, окрім того положення ч. 1 ст. 161 СК України, вказують на необхідність з`ясування особистої прихильності дитини до кожного з батьків. Статтею 171 СК України регламентовано, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Згідно ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Відповідно до положень ч.1 ст.3, ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Також при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до ст.27 Конвенції про права дитини Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (§ 54) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». З медичної довідки серії 12ЯЯТ №797591 від 14.07.2023 р., та сертифікату серії 12ЯЯС №303405 вбачається, що психіатричних та наркологічних протипоказань у позивача не виявлено (а.с.31-32). Верховний Суд України в Постанові від 14 грудня 2016 року у справі №6-2445цс16, виклав таку правову позицію: в принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Суд, з`ясувавши усі обставини справи, приходить до висновку, що оскільки малолітній проживає разом із матір`ю, яка створила належні умови для його виховання та навчання, матеріально його забезпечує та піклується про нього, а тому, з огляду на необхідність дотримання найвищих інтересів дитини вважає, враховуючи висновок служби у справи дітей, вважає за необхідне визначити місце проживання дитини разом із матір`ю. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved