Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-04 00:00:00

Позивач в особі Національної академії внутрішніх справ у серпні 2022 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсутків річних, нарахованих на суму заборгованості. Позов мотивований тим, що 03 вересня 2018 року між Національною академією внутрішніх та [PERSON] укладено договір про розстрочення суми відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у Національній академії внутрішніх справ, який укдадено на виконання п.6 Порядку відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих начальних закладах із спеціальними умовами начання, які здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2017 року № 261 та наказу МВС України від 17.07.2017 року № 593 «Про затвердження Примірної форми договору про відшкодування витрат з розстрочення платежу на строк одного року». Відповідно до п.1.1. та 3.3 Договору відповідач зобов`ячався протягом одного року з дня підписання Договору (до 03.09.2019) сплатити 58 643 грн. 87 коп. витрат, пов`язаних з його утриманням у начальному закладі. Згідно інформації наданої відділом фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку НАВС, станом на 04.08.2022 року відповідач відшкодував фактично витрат, пов`язаних з утриманням в начальному закладі, не в повному обсязі. Останнє відшкодування здійснено 29.06.2022 року у розмірі 100 грн. 00 коп. Відповідно, сума заборгованості становить 57 143 грн. 87 коп. Порушивши умови договору, відповідач не сплатив витрат, пов`язаних з утриманням в НАВС, у передбачений п.1.1 Договорі строк, у зв`язку із чим, просить стягнути з нього на користь позивача вказану суму (57 143 грн. 87 коп.), й позивачем на вказану суму боргу нараховано інфляційна складова боргу - 11 674 грн. 94 коп. та три відсотки річних - 4 245 грн. 87 коп., що вцілому складає 73 064 грн. 68 коп., що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судове засідання позивач не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення, що підтверджується зворотнім повідомленням рекомендованого листа, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності з підтриманням позовних вимог, просив їх задовольнити, посилаючись на вимоги закону про належне виконання зобов`язань за договором та його умов, з можливим ухваленням заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Відзив на позов відповідачем не поданий без поважних причин. Так, в матеріалах справи наявна розписка відповідача про те, що він ознайомлений із матеріалами справи, отримав позрвну заява з додатками до неї 01.03.2023 року. Наведені обставини свідчать, що відповідач завчасно повідомлений про розгляд справи судом. Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - спрощеного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що 03 вересня 2018 року між Національною академією внутрішніх та [PERSON] укладено договір про розстрочення суми відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у Національній академії внутрішніх справ, який укдадено на виконання п.6 Порядку відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих начальних закладах із спеціальними умовами начання, які здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2017 року № 261 та наказу МВС України від 17.07.2017 року № 593 «Про затвердження Примірної форми договору про відшкодування витрат з розстрочення платежу на строк одного року». Відповідно до п.1.1. та 3.3 Договору відповідач зобов`ячався протягом одного року з дня підписання Договору (до 03.09.2019) сплатити 58 643 грн. 87 коп. витрат, пов`язаних з його утриманням у начальному закладі. Згідно інформації наданої відділом фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку НАВС, станом на 04.08.2022 року відповідач відшкодував фактично витрат, пов`язаних з утриманням в начальному закладі не в повному обсязі. Останнє відшкодування здійснено 29.06.2022 року у розмірі 100 грн. 00 коп. Відповідно, сума заборгованості становить 57 143 грн. 87 коп. Порушивши умови договору, відповідач не сплатив витрат, пов`язаних з утриманням в НАВС, у передбачений п.1.1 Договорі строк, у зв`язку із чим, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вказана сума (57 143 грн. 87 коп.) із таких правових підстаав. Так, відповідно до ст. 71 Закону України «Про вищу освіту» фінансування державних закладів вищої освіти здійснюється за рахунок коштів державного бюджету. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідач відповідно до умов вказаного договору засвідчив, що всі умови договору йому зрозумілі й він вважає їх справедливими по відношенню до себе та підтвердив свою здатність їх виконувати, що засвідчується його особистим підписом; його умови ним не спростовуються Зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Боржник, який порушив зобов"язання, відповідно до ст. 623 ЦК України, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Оскільки в порушення умов угоди про для здобуття вищої освіти відповідачем умови такої угоди не виконуються, він має відшкодувати навчальному закладу витрат, які навчальний заклад поніс на його начання за рахунок державного бюджету. Окрім того, позивачем ставиться вимога про стягнення інфляційної складової боргу - 11 674 грн. 94 коп. та три відсотки річних - 4 245 грн. 87 коп., нарахованих на суму боргу, всього 73 064 грн. 68 коп., яка також підлягає задоволенню із таких правових підстав. Так, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу встановленого інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення частини 1 статті 141 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 2 481 грн. 00 коп., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 526, 610, 611, 623, 626, 629 ЦК України,

Outcome: approved