Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

В червні 2023 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей. В позовній заяві позивач вказав, що 20 лютого 2021 року вони з відповідачкою зареєстрували шлюб у Чортківському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис № 48. Від шлюбу вони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає разом з ним в [ADDRESS] без матері з грудня 2021 року та перебуває на його утриманні і вихованні. Сімейне життя з відповідачкою не склалось, з дружиною постійно виникають сварки, подальше спільне життя є неможливим. Оскільки шлюб має формальний характер, [PERSON] просить шлюб розірвати та залишити дитину проживати разом з ним. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, від його представника адвоката Ставшого В. О. надійшла заява про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання також не з`явилася, від неї надійшла заява про визнання позову, в якій зазначила, що продовження подружнього життя неможливе та недоцільне, вважає, що дитині краще проживати з батьком. Суд, дослідивши докази по справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Судом встановлено, що з 20 лютого 2021 року сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрували у Чортківському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис № 48. Вони мають сина [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя у сторін не склалось, з дружиною постійно виникають сварки. Подальше спільне життя є неможливим, шлюб має формальний характер. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами третьою, четвертою статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 вищезазначеного Кодексу шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За змістом частини третьої статті 109 Сімейного кодексу України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Фактичні обставини справи та відносини, що склалися між сторонами, свідчать про те, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] носить формальний характер, подальше спільне життя і збереження сім`ї є неможливим і це буде суперечити інтересам сторін, а тому позов є обґрунтованим і його слід задовольнити. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. До такого ж висновку Верховний Суд дійшов і у постанові від 23 березня 2021 року по справі №339/143/20. З матеріалів справи вбачається, що на момент розгляду справи судом відсутній спір між батьками щодо місця проживання дитини. Більше того, в матеріалах справи міститься заява відповідачки про визнання позову, згідно з якої остання повністю визнає заявлені позивачем позовні вимоги та не заперечує щодо проживання дитини з батьком. В даному випадку залишення проживання дитини разом з батьком не суперечить інтересам сторін, а навпаки, свідчить про їхні добровільні договірні відносини щодо подальшого проживання спільної дитини. Згідно ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи те, що відповідачка позовні вимоги визнає, суд приходить до висновку про повернення позивачу [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в сумі 1073,60 гривень згідно квитанції «Таскомбанк» № 32528798800007059946 від 08.06.2023, що становить 536,80 гривень.

Outcome: approved