Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про зняття арешту з майна. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що Жовтневим районним судом м. Одеси було винесено рішення, яким з нього стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки в розмірі частини всіх видів доходів до 18.06.2008 року. Звернувшись до нотаріальної контори, [PERSON] був повідомлений, що в реєстрі прав на нерухоме майно міститься арешт, накладений постановою серії АА №255618 від 17.03.2005 р. який помилково не було знято державним виконавцем. 16.03.2023р. Позивач звернувся до Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області із заявою про зняття арешту з майна. 24.03.2023р. Першим Малиновським відділом державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області було надано відповідь на заяву №24523, в якій зазначено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, згідно постанови серії АА№255619 від 17.03.2005 р. Першого ВДВС РУЮ м. Одеси було накладено арешт на майно, що належить [PERSON] (реєстраційний номер обтяження - 1848899, реєстратор: Сьома Одеська державна нотаріальна контора). Матеріали виконавчого провадження, в якому був накладений арешт на майно [PERSON] , згідно постанови серії АА №255619 від 17.03.2005 року Першого ВДВС РУЮ м. Одеси були знищені за закінченням терміну зберігання, встановити чи були виконані вимоги виконавчого документу не уявляється можливим, як і вирішити питання про зняття арешту з майна. Таким чином, враховуючи наявність арешту на 1/3 квартири [ADDRESS] у зв`язку із відмовою уповноважених органів здійснити дії щодо зняття арешту, позивач не може розпоряджатися власним майном, та вимушений звернутись до суду для його скасування. Згідно правил ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою судді про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 10.04.2023 року було постановлено проводити розгляд справи у спрощеному провадженні із повідомлення та участю сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, однак представник позивача [PERSON] звернувся до суду з заявою, згідно якої представник позивача позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд провести розгляд справи за його відсутності та проти проведення заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилась, причини неявки не повідомила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, що підтверджується, конвертами та поштовими повідомленнями, які направлялись за місцем реєстрації відповідача, однак, згідно поштового повідомлення, адресат за місцем своєї реєстрації відсутній, що вказує на вручення судової повістки належним чином (п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК). Відзив у визначений судом строк відповідач не подала, а тому суд приходить до переконання про можливість розглянути справу за відсутності відповідача, згідно вимог ч. 3 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК та ухвалити заочне рішення. Згідно приписів до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається із матеріалів справи, Жовтневим районним судом м. Одеси було ухвалено рішення, яким позовні вимоги [PERSON] було задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки 1990 р.н. в розмірі частини всіх видів доходів до 18.06.2008 року. Постановою державного виконавця ВДВС Малиновського районного управління юстиції серії АА№255619 від 17.03.2005 р. було накладено арешт на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , яка відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна належить [PERSON] . З відповіді Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області від 24.03.2023 р. за вих. №24523 вбачається, що згідно постанови серії АА№255619 від 17.03.2005 р. Першого ВДВС РУЮ м. Одеси було накладено арешт на майно, що належить [PERSON] (реєстраційний номер обтяження - 1848899, реєстратор: Сьома Одеська державна нотаріальна контора). Матеріали виконавчого провадження в якому був накладений арешт на майно [PERSON] , згідно постанови серії АА №255619 від 17.03.2005 року Першого ВДВС РУЮ м. Одеси були знищені за закінченням терміну зберігання, встановити чи були виконані вимоги виконавчого документу не уявляється можливим, як і вирішити питання про зняття арешту з майна. Доказів виконання вимог виконавчого документа, під час якого був накладений арешт на майно, що належить [PERSON] згідно постанови АА №255619 від 17.03.2005 року Першого ВДВС РУЮ м. Одеси не надано, у зв`язку з чим вирішити питання щодо зняття арешту не уявляється можливим. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Законодавець у ч.1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Згідно п.1 ч.1 ст. 10 ЗУ «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб, або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; Відповідно до п.6 ч.3 ст. 18 вище вказаного Закону державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. За змістом ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення. Згідно із ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 59 ЗУ «Про виконавче провадження». Так, згідно із ст. 59 даного Закону особа (частини 1, 2, 3), особа яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Частини третя та четверта ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» встановлюють випадки зняття арешту з майна боржника за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби або за постановою державного виконавця. Публічно-правовими є спори між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби суб`єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, що не пов`язані з визнанням права власності на арештоване майно. Таким чином, за змістом наведених положень Закону, в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження або у випадку, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Однак, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач не ставить питання про поділ майна подружжя та визнання за ним права власності на частину вищевказаного майна. За змістом ст. 59 ЗУ « Про виконавче провадження» до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно. Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У п.24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов`язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до положень ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» і роз`яснень, викладених у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 4 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (з наступними змінами) особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Таким чином, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України. Як вбачається з матеріалів справи, учасники виконавчого провадження не оскаржували рішення, дії або бездіяльність державного виконавця в межах даного виконавчого провадження щодо не зняття ним арешту на майно, яке є предметом спору в даній справі, в порядку розділу VІІ ЦПК України. Звертаючись до суду із позовом, позивач ставить перед судом питання про скасування арешту з належного йому майна, оскільки накладення арешту на майно порушує його права, як власника частки майна. Отже, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Захист майнового чи немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення. При цьому, положеннями ч.1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) майном, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, то позовна заява [PERSON] про скасування арешту повинна розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Аналіз фактичних обставин справи, норм законодавства, якими врегульовані дані правовідносини та судової практики дають підстави для висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки він є необґрунтований. Аналогічний висновок з приводу даних правовідносин міститься в рішенні Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі 607/3894/17. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed