Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до відповідачів [PERSON] та [PERSON] , у якій просить визнати недійсним договір позики, укладений між [PERSON] та [PERSON] , шляхом складення розписки від 07.10.2021 року про отримання [PERSON] від [PERSON] у борг грошових коштів у сумі 25000,00 доларів США, які підлягають поверненню у строк до 31.12.2021 р. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 25.02.2023 року їй стало відомо про те, що між відповідачем [PERSON] та її дочкою [PERSON] 07.10.2021 року укладено договір позики, оформлений розпискою. Вважає такий договір фіктивним, оскільки реально вказаний договір сторонами було підписано 27.01.2022 року та, саме 27.01.2022 року [PERSON] добровільно подарувала позивачу [PERSON] частину будинку [ADDRESS] та частину земельної ділянки. Таким чином, договір позики, який підписано відповідачами 27.01.2022 року укладений ними умисно з метою визнання в подальшому фіктивними договорів дарування майна та жодної передачі грошових коштів ст0ронами 07.10.2021 року не здійснювалось. Відтак, просить позов задовольнити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 04.05.2023 року відкрито провадження у справі розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Відповідачам встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Судом вжито заходів щодо забезпечення дотримання прав сторін щодо належного повідомлення про розгляд справи судом, зокрема, відповідачам, за зареєстрованим місцем їхнього проживання скеровано копію позовної заяви разом із ухвалою про відкриття провадження у справі. Відповідач [PERSON] отримала поштове відправлення суду за зареєстрованим місцем проживання /а.с.26/ - 26.05.2023 року /а.с.35/. Поштовий конверт, скерований відповідачу [PERSON] за зареєстрованим місцем його проживання /а.с.27/ було повернуто суду відділенням поштового зв`язку 20.06.2023 року. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника. Ухвалою суду від 22.06.2023 року у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Рісної Юлії Богданівни про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено. 26.06.2023 року канцелярією Залізничного районного суду м. Львова зареєстровано заяву адвоката Богуцького О.Ю. - представника відповідача [PERSON] про ознайомлення з матеріалами справи, однак, станом на 11.07.2023 року, сторона відповідача [PERSON] не з`явилась до суду для ознайомлення із матеріалами справи та не заявила клопотання про отримання копій матеріалів справи. Сторони у встановлений строк заяв по суті справи та клопотань про продовження процесуальних строків суду не подали. Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст. 178 та ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення /виклику/ сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною /сторонами/ вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. У відповідності до частин 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками /усиновлювачами/, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Із аналізу норм законодавства вбачається, що для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Судом встановлено, що 07.10.2021 року між [PERSON] , 1981 року народження та [PERSON] , 1981 року народження, укладено договір позики, шляхом складання та підписання розписки. Згідно даної розписки від 07.10.2021 року [PERSON] одержала в борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 25000,00 доларів США та зобов`язалась повернути отримані грошові кошти в повному обсязі своєчасно до 31.12.2021 року /а.с.8/. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів /суму позики/ або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором /ч.1 ст. 1049 ЦК України/. Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Із змісту розписки від 07.10.2021 року вбачається, що [PERSON] одержала в борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 25000,00 доларів США, а відтак, мало місце реальне отримання грошей. Доказів того, що [PERSON] не отримала грошові кошти в сумі 25000,00 доларів США від [PERSON] матеріали справи не містять. Також, як на підставу своїх позовних вимог сторона позивача покликається на те, що реально вказаний договір сторонами було підписано 27.01.2022 року та, саме 27.01.2022 року [PERSON] добровільно подарувала позивачу [PERSON] частину будинку [ADDRESS] та частину земельної ділянки з метою визнання в подальшому фіктивними договорів дарування майна. Разом з тим, наведене не підтверджено жодними доказами, натомість із розписки від 07.10.2021 року вбачається, що така підписана [PERSON] саме 07.10.2021 року. Крім цього, стороною позивача не наведено будь-яких доказів, що укладення відповідачами договору позики 07.10.2021 року та укладення між позивачем та відповідачем [PERSON] 27.01.2022 року договорів дарування майна на користь [PERSON] перебуває у причинно-наслідковому зв`язку для визнання фіктивними таких договорів дарування. Натомість, суд враховує, що борг у розмірі 25000,00 доларів США мав бути повернутий [PERSON] [PERSON] до 31.12.2021 року, а договори дарування на користь позивача [PERSON] укладено лише 27.01.2022 року з власної волі [PERSON] , як дарувальника, та [PERSON] , як обдаровуваної, та такі договори дарування, що долучені до матеріалів справи /а.с.9,10/ не містять жодних даних щодо наявності чи відсутності у [PERSON] грошових боргових зобов`язань перед третіми особами, а лише вказівку на те, що предмети цих договорів, а саме частина будинку та частина земельної ділянки, належать дарувальнику на праві власності та щодо них не укладено будь-яких інших договорів про відчуження та такі не є предметом застави, на них не накладено жодних обтяжень. Також, суд критично оцінює покликання сторони позивача на сумніви щодо наявної можливості у [PERSON] надати [PERSON] у борг гроші, оскільки у нього наявні заборгованість по сплаті житлово-комунальних послуг та він є боржником у виконавчому провадженні, оскільки долучені до матеріалів справи копії судових наказів та витягу із сайту «Судова влада» містять дані щодо стягнення заборгованості із [PERSON] у 2015, 2019 та 2022 роках, однак не спростовують його матеріальну можливість надати у позику кошти у 2021 році. Відтак, судом не встановлено, а стороною позивача не доведено наявності підстав недійсності оспорюваного договору позики від 07.10.2021 р., а тому у задоволенні позову з підстав зазначених у ньому необхідно відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Беручи до уваги, що у задоволенні позову відмовлено повністю, відповідачі не подали доказів про розмір витрат у зв`язку із розглядом справи, а тому відсутні підстави для розподілу судових витрат між сторонами.

Outcome: dismissed