Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» про стягнення середньомісячної заробітної плати, скасування наказу та продовження виплат середньомісячної заробітної плати. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що військовослужбовець військової частини [NUMBER] солдат [PERSON] до укладання контракту перебував у трудових відносинах з ЛКП «Львівелектротранс» на посаді контролера пасажирського транспорту відділу контролю. Наказом керівника ЛКП «Львівелектротранс» №884 від 08.09.2021 увільнений від роботи у зв`язку з проходженням військової служби за контрактом зі збереженням середнього заробітку. Наказом керівника ЛКП «Львівелектротанс» №750-к від 19.07.2022 у зв`язку зі змінами, внесеними до частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 № 2352 ІХ, [PERSON] , контролеру пасажирського транспорту відділу контролю, припинені нарахування та виплата середнього заробітку з 19 липня 2022 року. В наказі «Про увільнення [PERSON] від роботи у зв`язку із проходженням військової служби за контрактом» №884-п від 08.09.2021 року слова «та середнього заробітку» виключено. Позивач вважає виданий наказ незаконним та таким, що порушує його конституційні права. Зазначає, що призов на військову службу [PERSON] є юридичним фактом, що мав місце 08.09.2021 року, ще задовго до прийняття та набрання чинності Законом № 2352. Між роботодавцем ЛКП «Львівелектротранс» та працівником [PERSON] виникли триваючі правовідносини зі збереження середнього заробітку на час призову. Їх реалізація розпочалась на підставі ч. 3 ст. 119 КЗпП, що діяла до 19.07.2022 року. Отримання середнього заробітку є безперервним процесом реалізації права, яке не реалізоване. А тому, позивач просить скасувати оскаржуваний наказ ЛКП «Львівелектротанс» №750-к від 19.07.2022 та стягнути з відповідача середньомісячний заробіток з 19.07.2022 по дату набрання рішенням суду законної сили. Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 02.11.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 31.01.2023 року закінчено підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду. Представником відповідача подано до суду письмові пояснення. Зазначає, що прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 2352-ІХ не визначено особливостей застосування норми частини третьої статті 119 КЗпП, тому з дня набрання чинності Закону за працівниками, призваними (прийнятими) до дня набрання чинності Законом на військову службу, слід зберігати лише місце роботи (посаду). Беручи до уваги вищезазначене, в ЛКП «Львівелектротранс» відсутні законні підстави збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації та прийнятими на військову службу за контрактом зі Збройними силами України, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду, на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 09.06.2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги позовної заяви, просили такі задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог із підстав, викладених в письмових поясненнях. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, доходить переконання про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог. Судом встановлено, що згідно довідки № 350/488/57/2613 від 12.09.2022 року солдат [PERSON] перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] . 25.10.2021 року позивач уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України з Міністерством Оборони України. Як вбачається із довідки від 08.08.2022 року № 228, [PERSON] працює в ЛКП «Львівелектротранс» з 01.07.2021 року. Дохід за період з 01.07.2021 року по 31.07.2022 року склав 292 984 грн. 90 коп. Відповідно до витягу із наказу № 750-К від 19.07.2022 року «Про припинення збереження середнього заробітку» [PERSON] припинено нарахування та виплату середнього заробітку з 19.07.2022 року. У відповідності до ч. 2 ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Відповідно до положень ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 24 Конституції України гарантується рівність конституційних прав і свобод та рівність всіх громадян перед законом. Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Відповідно до ст.48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до частин 1-3 статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби. Статтею 2 Закону №2232-XII встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Глава VII Закону №2232-XII врегульовує особливості призову під час мобілізації. Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3, 4 статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту". Крім того, слід зазначити, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» внесено зміни у частині третій статті 119: слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінено словами "зберігаються місце роботи і посада". Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» прийнятий Верховною Радою України 01.07.2022 р., набрав чинності 19.07.2022 р., отже саме з 19.07.2022 р. ч. 3 ст. 119 КЗпП України діє в наступній редакції: "за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Відтак, компенсація з бюджету середнього заробітку на підприємстві (в установі/організації), де працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності здійснюється по 18.07.2022 включно, тобто до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 р. Відносно посилання позивача на те, що оскаржуваний наказ звужує його права і свободи та об`єктивно призводить до погіршення становища, суд зазначає наступне. Відповідно до конституційних повноважень Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади в Україні виключно законами України закріплює права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ був прийнятий Верховною Радою України відповідно до конституційних повноважень. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Конституційний Суд України у п. 2. 3. Рішення від 22 травня 2018 року №5-р/2018 сформулював юридичну позицію, відповідно до якої: «На думку Конституційного Суду України, держава виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово - економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.» У п. 3 вказаного рішення зазначено, що Верховна Рада України, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації. На цей час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зважаючи на вищевикладене, на переконання суду відповідачем ЛКП «Львівелектротранс» в особі начальника відділу кадрів видано наказ № 750 - К від 19.07.2022 року на законних підставах та в межах наданої компетенції. Відповідачем доведено правомірність прийнятого рішення, відтак, наказ № 750-К від 19.07.2022 року ЛКП «Львівелектротранс» скасуванню не підлягає. У зв`язку з цим немає підстав і для задоволення похідної вимоги про стягнення з відповідача середньомісячного заробітку з 19.07.2022 року. Оскільки судом відмовлено в задоволенні позовних вимог, судові витрати з відповідача стягненню не підлягають. Враховуючи наведене та на підставі ст.ст. 12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд -

Outcome: dismissed