Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до суду та просить ухвалити рішення, яким позбавити [PERSON] батьківських прав щодо її малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідачка з травня 2018 року не бачила доньки [PERSON] , жодним чином про неї не піклується, не проявляє зацікавлення щодо її долі, стану здоров`я, не забезпечує необхідного харчування та медичного догляду. Зазначив також, що дочка зареєстрована та проживає разом з ним та його батьком - [PERSON] , навчається у дошкільній групі Чорнолізького ліцею Тисменицької міської ради. Згідно рішення комісії з питань захисту прав дитини Тисменицької РДА від 17.08.2018 року малолітня [PERSON] , [INFO] залишена проживати з батьком [PERSON] . Вихованням, доглядом, матеріальним забезпеченням дитини займається позивач разом зі своїм батьком. Провадження у даній справі відкрито 20.04.2023, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 06.06.2023 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання 26.06.2023 учасники справи не з`явились, розгляд справи відкладено. У судове засідання 13.07.2023 відповідачка [PERSON] не з`явилася. Судові повістки про виклик до суду повернуті до суду без вручення адресату з відміткою Укрпошти: «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до пункту 3 частини сьомої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Суд вважає довідку поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки - «адресат відсутній за вказаною адресою» належним повідомленням сторони про дату судового розгляду, оскільки зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки, що узгоджується із висновком постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 755/17944/18 від 10.05.2023. Згідно ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідачка про причини неявки у судові засідання суд не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи не подала, отже вважається такою, що не з`явилася у судові засідання без поважних причин. 15.05.2023 від начальника Служби у справах дітей Тисменицької міської ради надійшло клопотання розглянути справу за відсутності їхнього представника. Дії третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, не суперечать вимогам ст.211 ЦПК України, відповідно до якої учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Передбачених ч.2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності відповідачки [PERSON] з ухваленням, відповідно до ст.ст. 280-283 ЦПК України, заочного рішення. Відповідачка не скористалася правом на подання відзиву в порядку ст.178 ЦПК України, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами справи, що відповідає вимогам ч.8 ст.178 ЦПК України. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, не заперечив щодо заочного розгляду справи. Просив позбавити відповідачку батьківських прав, оскільки вона тривалий час не займається вихованням дитини. Пояснив, що у травні 2018 року пішла до лікаря у місцеву амбулаторію та більше не повернулася додому. На його дзвінки не відповідала, згодом мати відповідачки повідомила позивачу, щоб він її не шукав. Суд, вислухавши позивача, дослідивши письмові докази, вважає за доцільне зазначити наступне. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи законних інтересів. Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 14.03.2017 виконкомом Чорнолізької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківській області, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 7 від 14 березня 2017 року. Згідно витягу з реєстру територіальної громади [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] . Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частин першої, четвертої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, зокрема, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Звернувшись до суду із позовом про позбавлення батьківських прав відповідачки [PERSON] , позивач посилається на те, що відповідачка не виконує покладених законом на неї обов`язків: не піклується про фізичний і духовний розвиток дочки [PERSON] , не забезпечує їй необхідного догляду, повноцінного харчування, медичного догляду, здобуття освіти, гідних умов проживання та належного виховання. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Такий висновок зробив Верховний Суд у справі № 522/10703/18 від 29.04.2020 року. За даними психолого-педагогічної характеристики, виданої Чорнолізьким ліцеєм Тисменицької міської ради, [PERSON] займається у групі підготовки до школи. Виховується у неповній сім`ї, в атмосфері довіри та доброзичливості. Любить проводити час з батьком та дідусем. Батько приділяє належну увагу вихованню доньки. Згідно довідки Чорнолізької лікарської амбулаторії загальної практики сімейної медицини КНП «Тисменицька міська лікарня» Тисменицької міської ради від 17.01.2023 №16 [PERSON] перебуває під наглядом сімейного лікаря з народження. Після досягнення дитиною віку один рік і два місяці здоров`ям дитини опікувався тільки батько у зв`язку з постійною відсутністю матері. За даними акту обстеження матеріально-побутових умов [PERSON] від 20.01.2023 №29 та довідки Чорнолізького старостинського округу №352-АП-01-2023 по [ADDRESS] зареєстровано 3 осіб. [PERSON] проживає разом з дочкою [PERSON] , 2017 року народження. Склад сім`ї: дочка [PERSON] , [INFO] ; батько [PERSON] , [INFO] . Умови проживання в сім`ї задовільні, дочка забезпечена усім необхідним. За даними довідки ТОВ «ДБ ВУД» від 18.01.2023 №10, виданої [PERSON] , що він займає посаду машиніста (кочегара) котельні та його дохід з 01.12.2022 по 18.01.2023 склав 6860 гривень. Згідно характеристики, виданої ТОВ «ДБ ВУД» від 18.01.2023 №17 [PERSON] працює з 14.12.2022 машиністом (кочегаром) котельні. За час роботи проявив себе дисциплінованим, відповідальним працівником. За даними характеристики, виданої Чорнолізьким старостинським округом №12 [PERSON] від 19.01.2023 №25, останній народився та зареєстрований у [ADDRESS] . Виховує дочку [PERSON] , [INFO] . За час проживання у селі проявив себе позитивно. Згідно рішення засідання комісії з питань захисту прав дитини №04-18/02-23 від 17.08.2018 визначено місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . Згідно рішення [PERSON] покинула місце проживання та не повідомила про своє місце знаходження, на телефонні дзвінки не відповідає. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Відповідно до Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Мати чи батько вважаються такими, що ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків, якщо вони за станом свого психічного здоров`я усвідомлюють значення своїх дій та можуть керувати ними, а також якщо вони мають юридичну і фактичну можливість до вчинення відповідних дій, які становлять зміст батьківського обов`язку. Статтею 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Такий висновок має рекомендаційний характер, а тому не може бути безумовною підставою для задоволення позову та позбавлення одного із батьків батьківських прав. Згідно висновку Органу опіки та піклування Тисменицької міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету міської ради від 01 березня 2023 р. № 01/02-21, орган опіки та піклування Тисменицької міської ради вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав щодо малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Крім цього, згідно листа начальника Служби у справах дітей Тисменицької міської ради від 22.05.2023 №01-17/108 комісією у складі начальника Служби у справа дітей , фахівця із соціальної роботи центру надання соціальних послуг Тисменицької міської ради, старшого інспектора ювенальної превенції здійснено обстеження умов проживання сім`ї; з`ясовано, що мати [PERSON] у 2018 році виїхала з с.Чорнолізці, залишивши дочку та двох синів від попереднього шлюбу із [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] у шлюбі не перебували. Через два місяці двох хлопчиків забрала бабуся по лінії матері. З того часу мати [PERSON] не відвідувала дочку, не цікавилась її життям та здоров`ям, батько самотужки виховував та доглядав дитину. Проведено розмову із сусідами (односельчанами) [PERSON] : [PERSON] та [PERSON] , які стверджують, що мати самовільно залишила дитину і з того часу жодного разу не навідувала дочку. Наведене підтвердив староста Чорнолізького старостинського округу, лікар та працівники Чорнолізького ліцею Тисменицької міської ради. Службі у справа дітей Тисменицької міської ради вдалося дізнатися місце проживання матері [PERSON] та за цією адресою 20.01.2023 направлено лист-запрошення на комісію з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Тисменицької міської ради, де розглядалося питання доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав, проте [PERSON] не з`явилася. Суд звертає увагу на те, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав оцінюється судом як один із доказів, і суд може не погодитись з таким висновком, якщо він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини. Оскільки у судовому засіданні з`ясовано обставини, що свідчать про відсутнє, з вини матері - відповідачки [PERSON] , спілкування з неповнолітньою дитиною [PERSON] протягом тривалого часу (з травня 2018 року), ненадання відповідачкою доказів на підтвердження намагання встановити зв`язок з дочкою, та відповідно піклуватися про неї, тому суд погоджується з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав. Суд розцінює поведінку відповідачки як свідому, спрямовану на ухилення від участі у житті малолітньої дочки, наслідком чого є відсутність у [PERSON] материнського піклування. Таким чином, позивач, на підставі належних та допустимих доказів, підтвердив свідоме нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками. Відповідачка не надав суду жодних доказів на підтвердження неможливості виконувати свої батьківські обов`язки щодо виховання дочки. Правилами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. З урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, та суд зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. За таких обставин, аналізуючи надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення. Крім того, суд вважає за необхідне роз`яснити, що відповідно до статті 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни поведінки особи, позбавленої батьківських прав, та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав. На підставі викладеного, ст.ст. 150, 155, 164-166 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved