Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-09 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача, відповідача, дитини, третьої особи 1. Виклад позиції позивача 01.02.2023 року адвокат Ніц А.С. звернувся до Шаргородського районного суду Вінницької області з позовом в інтересах [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Представник позивача просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] . Мотивуючи позовні вимоги представник позивача зазначив, що 12.02.2009 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали шлюб. Від шлюбу позивач та відповідач мають сина [PERSON] , [INFO] . 19.06.2016 року рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області у справі №152/1085/16-ц шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. 07.02.2022 року рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області у справі №509/6286/21 змінено спосіб стягнення аліментів, що стягувалися із відповідача на користь позивача на утримання сина [PERSON] за рішенням Овідіопольського районного суду від 27.08.2020 року у справі №521/17505/18 у розмірі 2000 грн. щомісячно, та визначено аліменти у частці від всіх видів заробітку (доходу) відповідача у розмірі 1/5 частини щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . У Шаргородському відділі ДВС перебуває виконавче провадження [NUMBER] щодо стягнення аліментів на дитину. Відповідач аліменти на утримання дитини не сплачує впродовж тривалого часу. Позивач виховує дитину самостійно, забезпечує синові гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку. Так, дитина [PERSON] перебуває під наглядом лікаря-педіатра КНП «Дитяча міська поліклініка №7» Одеської міської ради, декларацію з яким уклала мати дитини. З характеристики Одеської гімназії №103 Одеської міської ради вбачається, що мати дитини приділяє багато уваги вихованню сина, постійно спілкується із класним керівником дитини, контролює навчання, цікавиться успіхами сина у навчанні. Батько дитини не цікавиться навчанням сина. З викладеного вбачається, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, що свідчить про свідоме нехтування та ухилення від виконання батьківських обов`язків. Відповідач після початку росією збройної агресії проти України у 2014 році підтримує росію, їздить на роботу до москви. Позивач з дитиною проживає у м. Одесі та на підставі договору від 24.10.2013 року, орендує житло на [ADDRESS] , працює у ФОП [PERSON] з 01.09.2020 року по даний час швачкою з метою забезпечення якнайкращих інтересів дитини. Відповідач вихованням сина не займається, не спілкується з ним, не опікується станом здоров`я, навчання, тобто повністю усунувся від виконання батьківських обов`язків. Позивач вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав відповідає якнайкращим інтересам сина, оскільки відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків та не приймає участі у вихованні та забезпеченні дитини. При обґрунтуванні позовних вимог представник позивача покликається на норми ст.ст.21, 24, 104, 105, 110, 112, 141, 150, 164, 165 СК України, ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства», ст.55 ЗУ «Про освіту». У судовому засіданні 28.06.2023 року позивач [PERSON] виявила бажання виступити із вступним словом та просила суд надати їй таку можливість, оскільки вона має намір із сином виїздити за кордон з огляду ведення в Україні активних бойових дій та ракетні обстріли м. Одеси, де вона мешкає разом з дитиною, а так само просила з`ясувати думку дитини щодо вирішення спору між нею та відповідачем з цієї самої підстави. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Кокарєв А.П., що діє на підставі ордеру серії ВЕ №1084136 від 22.03.2023 року про надання правничої (правової) допомоги (а.с.83), позовні вимоги підтримали, просили позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітньої дитини: [PERSON] . Позивач [PERSON] суду пояснила, що відповідач [PERSON] свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дитини, розвитком, умовами проживання, здоров`ям дитини не цікавиться, не забезпечує синові належне утримання, виховання, лікування, розвиток. Відповідач аліменти на утримання сина сплачує нерегулярно, допускає виникнення заборгованості. Крім того, впродовж останніх восьми років взагалі не спілкується з дитиною не тільки не відвідує за місцем проживання, так як обізнаний про її місце проживання з сином, але уникає спілкування і в соціальних мережах та в мобільних додатках. За рішенням Овідіопольського районного суду з відповідача на утримання дитини було стягнуто аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн., який згодом змінено за рішенням того ж суду на частку від доходу відповідача у розмірі 1/5 частини його заробітку (доходу). Тому при вирішенні питання про позбавлення відповідача батьківських прав відсутні підстави для вирішення питання про стягнення з нього аліментів. Представник позивача - адвокат Кокарєв А.П. у вступному слові та в заключному слові зазначив, що наявні достатні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав, так як [PERSON] тривалий час не приймає участі в вихованні, лікуванні сина, не цікавиться навчанням, успіхами у здобутті дитиною освіти. Весь обсяг обов`язків щодо дитини позивач несе самостійно, оскільки відповідач самоусунувся від виховання, лікування, навчання сина. Аліменти на утримання дитини відповідач сплачує нерегулярно. Після звернення з цим позовом до суду відповідач [PERSON] не змінив свою поведінку на краще, не запропонував шляхів вирішення питання щодо участі в подальшому вихованні, навчанні та утриманні сина, знаходиться за межами України, тобто самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, тому вважає, що позбавлення його батьківських прав буде відповідати інтересам дитини. Також, адвокат Кокарєв А.П. зазначив, що повністю підтримує висновок органу опіки та піклування про позбавлення відповідача батьківських прав, так як вважає, що змінити поведінку останнього щодо його дитини на краще неможливо. 2. Виклад позиції відповідача [PERSON] . Відповідач [PERSON] не скористався своїм правом подати відзив на позов і відзиву на позовну заяву [PERSON] до нього про позбавлення батьківських прав на пропозицію суду, висловлену в ухвалі від 08.02.2023 року - не подав. При цьому, відповідач [PERSON] в судові засідання не прибув повторно. Відповідно до вимог п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, судова повістка відповідачу [PERSON] про виклик в судові засідання, призначені на 28.06.2023 року та на 10.07.2023 року, надсилалася судом за адресою зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання, згідно з інформацією виконавчого комітету Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області: [ADDRESS] (а.с.40). Вказана поштова кореспонденція - судова повістка про виклик у судові засідання, призначені на 28.06.2023 року та на 10.07.2023 року, що надсилалася судом за адресою зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання відповідача, повертається до суду (а.с.197). З довідки поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки вбачається, що вручення неможливе у зв`язку з тим, що «адресат відсутній за вказаною адресою». Така довідка поштового відділення вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки, в тому числі, про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Крім того, відповідач повідомлявся про виклик у судові засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, відповідно до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України. Оголошення про виклик відповідача у судові засідання, призначені на 28.06.2023 року та на 10.07.2023 року, розміщені на веб-сайті «Судова влада України» відповідно 07.06.2023 року та 28.06.2023 року (а.с.181, 215). Відповідно до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Крім того, на підставі ухвали від 06.06.2023 року, суд вирішив здійснити виклик відповідача також шляхом надіслання судових повісток через [PERSON] , котра проживає в [ADDRESS] , яка, відповідно до довіреності від 14.01.2022 року, має право одержувати кореспонденцію, що надходить на ім`я відповідача (а.с.176-180, 128). Вказана поштова кореспонденція - судова повістка про виклик відповідача у судові засідання, призначені на 28.06.2023 року та на 10.07.2023 року, що надсилалася судом [PERSON] , повертається до суду (а.с.235). З довідки поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки вбачається, що вручення неможливе у зв`язку з тим, що «адресат відсутній за вказаною адресою». Така довідка поштового відділення також вважається належним повідомленням відповідача про дату судового розгляду, відповідно до вимог п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України. Таким чином, суд вважає, що відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи по суті, не прибув до суду повторно без поважних причин, відзиву на позовну заяву не подавав. Крім того, суд звертає увагу на таке. В матеріалах цієї цивільної справи наявний договір №10 про надання правової допомоги від 18.02.2023 року (а.с.129-130). Договір укладено у м. Вінниця 18.02.2023 року адвокатом Роздорожним М.І. з «Клієнтом», відомості про якого у фабулу Договору не внесено (а.с.129). Договір підписано адвокатом Роздорожним М.І. та клієнтом «[PERSON].» (а.с.130). Судом, виходячи з аналізу вказаних обставин, в ухвалі від 06.06.2023 року зроблено висновок, що клієнтом адвоката Роздорожного М.І. за вказаним Договором №10 від 18.02.2023 року про надання правової допомоги є [PERSON] , яка не є учасником справи та стороною виниклих сімейних правовідносин (а.с.176-180). Так, з копії довіреності від 14.01.2022 року, відповідність якої оригіналу не засвідчена належним чином, зокрема, не засвідчена взагалі, вбачається, що [PERSON] має право представляти інтереси [PERSON] з усіма необхідними повноваженнями, вести його справи, в тому числі, у судах всіх рівнів з усіма правами, які надано законом, зокрема, позивачу, відповідачу, в тому числі з правом пред`явлення позову, повної або часткової відмови від позовних вимог, визнання повністю або частково позову, зміни предмету позову, укладання мирової угоди, оскарження рішення суду. З аналізу вказаної довіреності не вбачається право [PERSON] на передоручення своїх прав на представництво [PERSON] в судах усіх рівнів іншим особам. В даному випадку провадження у цивільній справі здійснюється у порядку загального позовного провадження, у зв`язку із чим участь у ньому може приймати виключно адвокат, тоді як з довіреності не вбачається, що [PERSON] є адвокатом, а також нею не надано відповідних документів на право здійснення адвокатської діяльності. Частиною 4 ст.62 ЦПК України передбачено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Положеннями ст.26 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом. Адвокат зобов`язаний діяти в межах повноважень, наданих йому клієнтом, у тому числі з урахуванням обмежень щодо вчинення окремих процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст.27 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.27 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах. Частинами 1-3 ст.14 Правил адвокатської етики, що затверджені звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09.06.2017 року (із змінами від 15.02.2019 року) встановлено, що адвокат надає правову допомогу відповідно до законодавства України про адвокатуру та адвокатську діяльність на підставі договору про надання правової допомоги. Договір про надання правової допомоги - договір, за яким одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується надавати правову допомогу іншій стороні договору (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору, у випадку, якщо така оплата передбачена договором. До договору про надання правової допомоги також застосовуються загальні положення цивільного законодавства про договір. Виходячи з аналізу вимог ст.27 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах. З незасвідченої копії довіреності від 14.01.2022 року вбачається, що [PERSON] має право укладати в інтересах [PERSON] дозволені законом правочини цивільно-правового характеру. Разом з тим, Договір №10 від 18.02.2023 року не укладений [PERSON] в інтересах [PERSON] , оскільки це не вбачається з умов Договору. Таким чином, договір №10 від 18.02.2023 року не відповідає вказаним вище вимогам ст.62 ЦПК України, ст.ст.26, 27 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та ст.14 Правил адвокатської етики, тому не прийнятий до уваги судом. В силу вимог ст.62 ЦПК України, ст.ст.26, 27 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокат Роздорожний М.І. не був допущений судом до участі в цій справі як представник відповідача [PERSON] на підставі Договору №10 від 18.02.2023 року. Разом з тим, суд роз`яснив відповідачу, що п.п.30-32 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, що затверджене Рішенням Вищої ради правосуддя 17 серпня 2021 року за №1845/0/15-21 (в ред. від 19.05.2022 року) встановлено, що користувач ЄСІТС може уповноважити іншого користувача на вчинення дій із використанням Електронного суду в інтересах довірителя, надавши засобами відповідної підсистеми ЄСІТС такому повіреному довіреність в електронній формі відповідно до вимог процесуального законодавства. Надання довіреності в електронній формі здійснюється засобами Електронного кабінету шляхом створення електронного документа встановленої форми, в якому визначається обсяг повноважень повіреного. Довіреність в електронній формі, підписана кваліфікованим електронним підписом довірителя, надає можливість повіреному виконувати визначений довірителем перелік дій засобами Електронного суду. Повірений, якому довірителем видана довіреність в електронній формі із правом передоручення, може надати таку довіреність іншому користувачу на вчинення дій в інтересах довірителя (передоручення). Відтак, відповідач [PERSON] не був позбавлений права та можливості за допомогою засобів відповідної підсистеми ЄСІТС - «Електронний суд» уповноважити на представництво його інтересів у суді представника, у даному випадку - адвоката, оскільки справа розглядається за правилами загального позовного провадження. Також, його представник за довіреністю [PERSON] може укласти в інтересах відповідача договір про надання правової допомоги. Разом з тим, належних документів, що підтверджують право на представництво його інтересів адвокатом Роздорожним М.І., впродовж підготовчого провадження та судового розгляду справи по суті відповідач суду не надав. З приводу чергової неявки в судове засідання відповідача [PERSON] та можливості продовження розгляду справи в його відсутності, суд вислухав думку учасників судового засідання і постановив ухвалу про заочний розгляд справи та про продовження розгляду справи у відсутності відповідача. За вказаних обставин, суд вважає за можливе закінчити розгляд справи у відсутності відповідача [PERSON] , оскільки його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи. При цьому, суд звертає увагу на те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 липня 2022 року у справі №918/539/16. 3. Виклад позиції третьої особи. Представник Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради як органу опіки та піклування у судові засідання не прибув, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи (а.с.189, 218). При цьому, Малиновською районною адміністрацією Одеської міської ради як органом опіки та піклування 18.04.2023 року надано Висновок за №0923/01-20 про розгляд питання щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо малолітнього сина [PERSON] , у якому зазначено про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав (а.с.113-115). 4.Виклад думки дитини - [PERSON] . Дитина є суб`єктом права і незважаючи на вікову категорію, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Статтею 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року встановлено, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватися, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Суд з метою з`ясування думки, вислухав дитину [PERSON] в судовому засіданні 28.06.2023 року з огляду на повідомлення матері дитини про вивезення дитини за кордон у зв`язку із веденням в Україні активних військових дій внаслідок збройної агресії російської федерації проти України. [PERSON] суду пояснив, що проживає з матір`ю, а батька [PERSON] не бачив впродовж останніх восьми років, оскільки останній його не відвідує за місцем проживання чи навчання. Крім того, батько не телефонує йому, не цікавиться його повсякденним життям, навчанням, успіхами у навчанні, проведенням дозвілля, не запрошує для проведення спільного з ним відпочинку. Матір допомогла йому п`ять років тому знайти батька через соціальні мережі і він написав йому повідомлення про те, як він живе, навчається, запитав, як живе батько, де мешкає і працює, чим займається, який стан його здоров`я, але останній, прочитавши його повідомлення у мобільному додатку, не відповів на нього. Він спробував повторно з ним спілкуватися через соціальні мережі, але безрезультатно. Оскільки батько уникає спілкування з ним, не бажає приймати участь в його житті, то він не заперечує щодо позбавлення останнього батьківських прав. Наслідки позбавлення батьківських прав йому зрозумілі. ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача, третьої особи. 1. Разом з позовом представник позивача - адвокат Ніц А.С. подав заяву про електронне сповіщення (а.с.7). 2. Крім того, разом з позовом адвокат Ніц А.С. подав клопотання про витребування доказів (а.с.34-35). 3. 27.02.2023 року адвокат Ніц А.С. подав на електронну адресу суду заяву про відкладення розгляду справи (а.с.65). 4. 09.03.2023 року представник позивача - адвокат Ніц А.С. подав на електронну адресу суду заяву про отримання документів в електронному вигляді та надання доступу до підсистеми «Електронний суд» (а.с.75-76). 5. 22.03.2023 року представник позивача - адвокат Кокарєв А.П. на електронну адресу суду подав заяву про відкладення розгляду справи (а.с.82). 6. 18.04.2023 року представник позивача - адвокат Кокарєв А.П. надіслав на електронну адресу Шаргородського районного суду заяву про розгляд справи в режимі відеоконференції (а.с.94). 7. 20.04.2023 року представник позивача - адвокат Ніц А.С. на електронну адресу суду надіслав клопотання про приєднання доказів (а.с.99-100). 8. 21.04.2023 року представник позивача - адвокат Кокарєв А.П. надіслав на електронну адресу Шаргородського районного суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача (а.с.107). 9. 25.04.2023 року представник позивача - адвокат Ніц А.С. на електронну адресу суду надіслав клопотання про приєднання доказів (а.с.112). 10. 27.04.2023 року представник позивача - адвокат Ніц А.С. на електронну адресу суду надіслав клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (а.с.119-120). 11. 22.05.2023 року представник позивача - адвокат Кокарєв А.П. надіслав на електронну адресу Шаргородського районного суду заяву про проведення судового засідання у режимі відеоконференції (а.с.161). 12. 16.06.2023 року представник позивача - адвокат Ніц А.С. на електронну адресу суду надіслав клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи, яке в подальшому отримано по пошті (а.с.198-199, 206-207). 13. У судовому засіданні 28.06.2023 року позивач [PERSON] заявила клопотання надати їй можливість виступити із вступним словом, оскільки вона має намір із сином виїздити за кордон з огляду ведення в Україні активних бойових дій та ракетні обстріли м. Одеси, де вона мешкає разом з дитиною, а так само просила з`ясувати думку дитини щодо вирішення спору між нею та відповідачем з цієї самої підстави. 14. У судовому засіданні 28.06.2023 року представник позивача [PERSON] - адвокат Кокарєв А.П. заявив клопотання надати йому можливість виступити із вступним словом, оскільки у наступне судове засідання він не зможе прибути. 15. Відповідач [PERSON] заяв та клопотань, пов`язаних з розглядом справи, до суду не подавав. ІІІ. Процесуальні дії у справі 1. Відповідно до ухвали судді Шаргородського районного суду Роздорожної А.Г. від 08.02.2023 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження; призначено підготовче судове засідання; встановлено строк відповідачу на подання відзиву на позов до 02.03.2023 року; зобов`язано адміністрацію ДПС України надати інформацію про перетин кордону України [PERSON] (а.с.41). 2. На підставі ухвали судді Шаргородського районного суду Роздорожної А.Г. від 08.02.2023 року відкладено підготовче судове засідання (а.с.74). 3. На підставі ухвали судді Шаргородського районного суду Роздорожної А.Г. від 24.03.2023 року відкладено підготовче судове засідання (а.с.86). 4. На підставі ухвали судді Шаргородського районного суду Роздорожної А.Г. від 18.04.2023 року визначено проведення підготовчого судового засідання в режимі відеоконференції (а.с.96). 5. На підставі ухвали судді Шаргородського районного суду Роздорожної А.Г. від 27.04.2023 року визначено проведення підготовчого судового засідання в режимі відеоконференції (а.с.124). 6. Згідно з ухвалою судді Шаргородського районного суду Роздорожної А.Г. від 11.05.2023 року задоволено заяву про самовідвід (а.с.133-134). 7. Згідно з ухвалою судді Шаргородського районного суду Славінської Н.Л. від 12.05.2023 року прийнято до провадження вказану цивільну справу; залучено Малиновську районну адміністрацію Одеської міської ради як орган опіки та піклування у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача; розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання; відкрито підготовче провадження у цій цивільній справі; призначено підготовче судове засідання на 06 червня 2023 року на 10 годину у залі судових засідань №1 Шаргородського районного суду Вінницької області; роз`яснено позивачу [PERSON] , що, відповідно до вимог ст.496 ЦПК України, вона має процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними особами України, тобто, встановлені ст.ст.43, 49 ЦПК України; викликано у підготовче судове засідання учасників справи та їх представників; виклик відповідача [PERSON] у підготовче судове засідання, призначене на 06.06.2023 року, а також у всі наступні підготовчі та судові засідання постановлено здійснювати відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, а також відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України, тобто через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до судового засідання; здійснено повідомлення відповідача про розгляд в Шаргородському районному суді цивільної справи за позовом [PERSON] до нього про позбавлення батьківських прав, а також надіслано копію цієї ухвали суду та копії позовної заяви з додатками, судову повістку про виклик до суду - через [PERSON] , котра проживає в [ADDRESS] , яка, відповідно до копії довіреності від 14.01.2022 року, має право одержувати кореспонденцію, що надходить на ім`я відповідача; задоволено заяви представника позивача - адвоката Ніц А.С. про отримання документів в електронному вигляді та надання доступу до підсистеми «Електронний суд»; задоволено заяву та клопотання представників позивача про участь у судовому розгляді в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (а.с.139-142). 8. 06.06.2023 року закрито підготовче провадження у означеній справі та призначено судовий розгляд по суті; визначено дати двох судових засідань; витребувано у позивача повний витяг з актового запису про народження дитини - [PERSON] (а.с.176-180). 9. У судовому засіданні 28.06.2023 року задоволено клопотання представника позивача - адвоката Ніц А.С. про приєднання повного витягу з актового запису про народження дитини - [PERSON] ; задоволено клопотання позивача [PERSON] про надання їй права виступити із вступним словом у вказаному судовому засіданні та з`ясування думки дитини щодо вирішення спору, у зв`язку із її наміром виїхати разом з дитиною за кордон внаслідок військових дій на території України; задоволено клопотання представника позивача - адвоката Кокарєва А.П. про заслуховування його вступного слова через зайнятість 10.07.2023 року в іншій справі; судове засідання у означеній справі відкладено на 10.07.2023 року (а.с.213-214). 10. У судовому засіданні 10.07.2023 року суд, не виходячи до нарадчої кімнати, постановив ухвалу про продовження розгляду справи у відсутності позивача, представника позивача - адвоката Ніца А.С. 11. 10.07.2023 року судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи та ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів (а.с.236-237). 12. За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи за відсутності відповідача та третьої особи та ухвалення заочного судового рішення у судовому засіданні - немає. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову; чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду. Вирішуючи спір, суд встановив наявність сімейних правовідносин, зокрема, щодо невиконання батьком обов`язків щодо належного піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її здоров`я, утримання, навчання підготовку до самостійного життя. Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Установлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 лютого 2009 року до 10 вересня 2016 року. Так, з копії рішення Шаргородського районного суду від 19.09.2016 року вбачається, що 19.09.2016 року зареєстрований 12.02.2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Шаргородського районного управління юстиції Вінницької області шлюб між сторонами за актовим записом №7 розірвано (а.с.19-20). Проте, представником позивача до позову додано копію вказаного рішення з відміткою, що рішення законної сили не набрало. Судом за даними Єдиного державного реєстру судових рішень за допомогою особистого автентифікатора судді на повний доступ до судових рішень Єдиного державного реєстру судових рішень перевірено факт набрання вказаним судовим рішенням законної сили. Так, ч.3 ст.6 ЗУ «Про доступ до судових рішень» передбачено, що суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Рєстру. За даними Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішення Шаргородського районного суду від 19.09.2016 року у справі №152/1085/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу набрало законної сили 07.10.2016 року. [INFO] у позивача та відповідача народився син - [PERSON] , про народження якого зроблено актовий запис №373 від 05.08.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міського управління юстиції Одеської області, що вбачається із копії свідоцтва серії [NUMBER] та підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №000401210085 від 15.06.2023 року (а.с.208-209). З копії посвідки позивача на постійне проживання в Україні серії [NUMBER] , що видана органом №5101 27.03.2017 року вбачається, що її місце проживання зареєстровано у передбаченому законом порядку у [ADDRESS] (а.с.10). Вказана обставина також підтверджується копією довідки №35 від 16.11.2016 року Новоградківської сільської ради Овідіопольського району Одеської області про реєстрацію місця проживання особи (а.с.12). Крім того, з копії посвідки позивача та з копії вказаної вище довідки про реєстрацію місця проживання особи вбачається, що позивач [PERSON] є громадянкою Республіки Молдова. З копії довідки №321397 про реєстрацію особи громадянином України, виданої ГУ МВС України в Одеській області 20.10.2009 року вбачається, що дитина сторін - [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Білгород-Дністровський, з моменту народження набув громадянства України на підставі ч.1 ст.7 ЗУ «Про громадянство України» та по досягненню віку його слід документувати паспортом громадянина України (а.с.18). З інформації Шаргородської міської ради про зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] від 06.02.2023 року за №05-01/127 вбачається, що відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.40). Вказана інформація підтверджується також копією паспорта відповідача. Так, з копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] , що виданий 09.02.2004 року Жмеринським РВ УМВС України у Вінницькій області вбачається, що відповідач [PERSON] має громадянство України (а.с.13-15). За інформацією Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 16.02.2023 року №91-6833/18/23-Вих, громадянин України [PERSON] перетнув кордон України на виїзд з України 30.01.2022 року через пункт пропуску «Сеньківка» (а.с.72), що знаходиться на кордоні з білоруссю та росією в місці, де сходяться кордони трьох країн. Пунктом 2 ч.1 ст.1 ЗУ «Про міжнародне приватне право» встановлено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави. В ст.2 ЗУ «Про міжнародне приватне право» передбачено, що цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, визначення застосовуваного права (п.1); підсудність судам України справ з іноземним елементом (п.3). Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є (ч.1 ст.16 ЗУ «Про міжнародне приватне право»). Права та обов`язки батьків і дітей, крім випадків, передбачених статтями 67, 67-1, 67-4 цього Закону, визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини (ст.66 ЗУ «Про міжнародне приватне право»). Статтею 76 ЗУ «Про міжнародне приватне право» встановлено підстави визначення підсудності справ судам України, зокрема, визначено, що суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках, в тому числі, якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні … (п.2). Згідно із ст.1 ЗУ «Про громадянство України», громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України. Статтею 17 ЗУ «Про громадянство України» встановлено підстави припинення громадянства України, зокрема, громадянство України припиняється: 1) внаслідок виходу з громадянства України; 2) внаслідок втрати громадянства України; 3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України. Відомостей про те, що відповідач вийшов з громадянства України, втратив громадянство України, немає, тобто він є громадянином України. Оскільки позивач [PERSON] має право на постійне проживання в Україні та місце проживання в Україні, хоча і є громадянкою Молдови, відповідач [PERSON] є громадянином України, дитина сторін зареєстрована громадянином України з народження, позивач, відповідач та дитина мають в Україні зареєстроване місце проживання, то вказана справа є справою з іноземним елементом, відповідно до п.2 ч.1 ст.1 ЗУ «Про міжнародне приватне право», але особистим законом дитини та відповідача є право України, згідно з ч.1 ст.16 ЗУ «Про міжнародне приватне право», у зв`язку із чим у сторін є спільний особистий закон, тобто у цьому випадку підлягає застосуванню сімейне законодавство України, за яким мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини (ч.1 ст.141 СК України); здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.ч.1, 2 ст.155 СК України); той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (ч.2 ст.157 СК України); мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (п.2 ч.1 ст.164 СК України). Як повідомила позивач при встановленні її особи судом, вона проживає не за зареєстрованим місцем проживання, а винаймає житло з 24.10.2013 року у м. Одеса та проживає разом з дитиною по [ADDRESS] . Вказана обставина підтверджується копією договору оренди житлового приміщення від 24.10.2013 року, укладеного на строк один рік, пунктом 1.1. якого передбачено, що вказаний договір щорічно пролонговується на той самий строк за відсутності письмового заперечення будь-якої сторони (а.с.24). Фактичне місце проживання відповідача [PERSON] суду не відоме. Судом встановлено, що на теперішній час дитина сторін - син [PERSON] знаходиться на повному вихованні та утриманні матері - позивача [PERSON] . Дитина сторін - [PERSON] знаходиться під спостереженням лікаря-педіатра КНП «Дитяча міська поліклініка №7» Одеської міської ради, що вбачається із довідки від 18.01.2022 року, виданої КНП «ДМП №7» ОМР (а.с.25). Крім того, з означеної довідки вбачається, що декларація про надання первинної допомоги з лікарем педіатром укладено з матір`ю дитини [PERSON] . Вказана обставина підтверджується копією декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу [PERSON] (а.с.26). Навчанням дитини займається виключно матір дитини - позивач [PERSON] , що вбачається із характеристики гімназії №103 м. Одеса Одеської міської ради на [PERSON] (а.с.27). Так, з вказаної вище характеристики вбачається, що [PERSON] навчається у Одеській гімназії №103 з першого класу; проявив себе як учень достатніх здібностей; за характером ввічливий, активний, уважний, працездатний учень; швидко запам`ятовує навчальний матеріал, має добре логічне мислення; добросовісно ставиться до суспільно-корисної праці; приймає активну участь у житті класу та школи; з колективом має добрі стосунки. Дитина проживає з матір`ю, яка приділяє багато уваги вихованню сина, контролює навчання, цікавиться у класного керівника успіхами дитини у навчанні. Батько дитини не цікавиться навчальним процесом дитини (а.с.27). За рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 07.02.2022 року у справі №509/6286/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів змінено спосіб стягнення аліментів, які стягуються на підставі рішення Овідіопольського районного суду від 27.08.2020 року у справі №521/17505/18 з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 2000 грн. щомісячно, та стягнуто аліменти в розмірі 1/5 частки від всіх видів заробітку (доходу) [PERSON] , щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] (а.с.21-23). Рішення набрало законної сили 10.03.2022 року. Як повідомила позивач [PERSON] , відповідач нерегулярно сплачує аліменти та допускає заборгованість. З метою належного утримання сина та забезпечення його гармонійного фізичного та духовного розвитку, позивач працює швачкою в ФОП [PERSON] та отримала дохід з 01.07.2022 року по 31.12.2022 року в сумі 13525 грн., що підтверджується довідкою від 19.01.2023 року за №1 (а.с.32) та довідкою про доходи (а.с.33). Частинами 4-6 ст.19 СК України встановлено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. 18.04.2023 року Малиновською РДА Одеської міської ради як органом опіки та піклування надано Висновок про розгляд питання щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.113-115). З Висновку убачається, що дитина проживає з матір`ю [PERSON] , яка відповідально ставиться до виконання батьківських обов`язків, приділяє багато уваги вихованню та розвитку дитини, а батько дитини самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, з сином не спілкується, за місцем проживання дитину не відвідує, не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, станом здоров`я не цікавиться, не приділяє уваги розвитку особистості, талантів, розумових і фізичних здібностей в повному обсязі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу сина, матеріальної допомоги не надає. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 01.03.2023 року по виконавчому провадженню [NUMBER], заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів станом на 01.03.2023 року становить 11635,20 грн. (а.с.113-115). При спілкуванні представника органу опіки та піклування з дитиною встановлено, що малолітній [PERSON] повністю підтримує рішення про позбавлення батька батьківських прав, оскільки востаннє бачив батька приблизно шість років тому. За свідченнями [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , орган опіки та піклування встановив, що вихованням [PERSON] займається лише матір - [PERSON] . На переконання органу опіки та піклування, викладені факти у сукупності свідчать, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно сина [PERSON] , що є підставою для позбавлення його батьківських прав, яке є доцільним та відповідає інтересам дитини. З довідки Головного Центру обробки спеціальної інформації ДПС України від 16.02.2023 року вбачається, що з 2020 року відповідач [PERSON] здійснював перетин кордону України через пункт пропуску «Сеньківка» лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України на в`їзд в Україну та виїзд з України. Востаннє відповідач перетнув кордон на виїзд з України 30.01.2022 року на транспортному засобі з державним реєстраційним номером [NUMBER] (а.с.72). Відтак, суд вважає, що відповідач мав змогу відвідувати дитину з метою реалізації як батьком, права та обов`язку на спілкування з сином, побачення з ним, спілкування для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Встановлені обставини, на переконання суду, свідчать про небажання відповідача змінити свою поведінку щодо дитини, про умисне ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків. Відтак, з огляду на вище викладене, судом встановлено факт винної поведінки відповідача, тобто факт свідомого ухилення батька малолітньої дитини від виконання своїх батьківських обов`язків, свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками, оскільки він не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, її здоров`я, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, навчання, що негативно впливає на фізичний розвиток дитини як складову виховання, не спілкується з сином взагалі; не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, так як не бажає виконувати своїх батьківських обов`язків. До вказаного висновку суд прийшов, проаналізувавши наведені вище докази на відповідність їх критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності. Так, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України). Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними, допустимими, достовірними, достатніми. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування ( ст.77 ЦПК України). В силу вимог ч.1 ст.78 ЦПК України, допустимими є докази, що одержані відповідно до порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається (ч.1 ст.81 ЦПК України), в судовому засіданні досліджено кожний доказ, що міститься в матеріалах цивільної справи і відповідає вимогам належності, допустимості і достовірності. Судом забезпечено учасникам справи принцип процесуальної рівності сторін і надано можливість кожній стороні довести ті обставини, на які вона посилається. Разом з тим, суд констатує факт, що відповідач [PERSON] не скористався правом заперечити щодо позову та подати відзив на позовну заяву про позбавлення його батьківських прав, що свідчить про його свідоме небажання виправити свою поведінку щодо виховання дитини, тобто про факт винної поведінки відповідача. Вказаний висновок суду ґрунтується також на висновках, що викладені в постановах Верховного Суду, які суд враховує відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України. Так, у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №209/2821/15-ц (провадження №61-2357св18), від 21.11.2018 року у справі №201/6232/17 (провадження №61-41214св18) визначено поняття ухилення батьків від виконання своїх обов`язків та зазначено про необхідність встановлення судом доведеності факту винної поведінки відповідача у спорі вказаної категорії. Верховним Судом роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Така поведінка відповідача [PERSON] не змінилася і за час судового розгляду справи про позбавлення його батьківських прав, тобто вказана обставина свідчить про те, що поведінку батька у кращу сторону змінити неможливо, і у його діях наявна вина. Позбавлення батьківських прав, які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Верховним Судом роз`яснено, що так як позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка має серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дитини, встановлені статтею 166 СК України, то позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Таким чином, суд прийшов до переконання, що право малолітнього [PERSON] на належне піклування з боку батька [PERSON] про фізичний і духовний розвиток - порушені. Виходячи з вищевикладеного, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 09.06.2022 року у справі №569/18837/19, об`єктом правосуддя у справах про піклування про дитину є одвічні, гостро емоційні і постійно мінливі стосунки між батьками і їхньою дитиною, отже, остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі встановлювати сталі чутливі людські стосунки та приписувати почуття прихильності. У той же час суд у межах своїх повноважень спрямовує учасників сімейного конфлікту до його вирішення. Позивачем при зверненні до суду з позовом про позбавлення батьківських прав не заявлено вимоги про стягнення аліментів. Частиною 3 ст.166 СК України встановлено обов`язок суду при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав одночасно прийняти рішення про стягнення аліментів на дитину. Оскільки судом встановлено, що рішенням Овідіопольського районного суду з відповідача на користь позивача вже стягнуто аліменти на утримання сина, то суд вважає, що підстав повторно вирішувати вказане питання немає. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування; норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, зокрема, щодо невиконання батьком обов`язків щодо належного піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її здоров`я, навчання, підготовку до самостійного життя, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України, Законом України «Про охорону дитинства». Відповідно до ст.51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 3 Конвенції про права дитини встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці Конвенції зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки батьків…, які відповідають за неї за законом… Держави-учасниці Конвенції забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї… (ст.9 Конвенції про права дитини). Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (ст.6 СК України). Відповідно доч.ч.1, 2 ст.3 СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства… Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Частинами 7, 8 ст.7 СК України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (ч.ч.9, 10 ст.7 СК України). Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.1 Закону України «Про охорону дитинства», контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.ч.1, 2 ст.155 СК України). Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства». Згідно із ч.ч.1, 2 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину (ч.ч.1, 2, 3, 4 ст.150 СК України). Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ч.4 ст.155 СК України). Статтею 164 СК України передбачений вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Так, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти (п.2 ч.1 ст.164 СК України). Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України за №3 від 30.03.2007 року (з наступними змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст.165 СК України). Відповідно до ч.ч.1, 7 ст.171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Згідно із статтею 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. Аналогічні положення закріплені у ст.12 Конвенції про права дитини, якою передбачено, що держави-учасниці Конвенції забезпечують дитині, здатній сформулювати свої власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватися, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Згідно із ч.3 ст.167 СК України, дитина за бажанням другого з батьків може бути передана йому. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини (ч.2 ст.166 СК України). При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду (ч.3 ст.166 СК України). Пунктом 2 ч.1 ст.1 ЗУ «Про міжнародне приватне право» встановлено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави. В ст.2 ЗУ «Про міжнародне приватне право» передбачено, що цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, визначення застосовуваного права (п.1); підсудність судам України справ з іноземним елементом (п.3). Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є (ч.1 ст.16 ЗУ «Про міжнародне приватне право»). Права та обов`язки батьків і дітей, крім випадків, передбачених статтями 67, 67-1, 67-4 цього Закону, визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини (ст.66 ЗУ «Про міжнародне приватне право»). Статтею 76 ЗУ «Про міжнародне приватне право» встановлено підстави визначення підсудності справ судам України, зокрема, визначено, що с уди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках, в тому числі, якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні (п.2). Згідно із ст.1 ЗУ «Про громадянство України», громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України. Статтею 17 ЗУ «Про громадянство України» встановлено підстави припинення громадянства України, зокрема, громадянство України припиняється: 1) внаслідок виходу з громадянства України; 2) внаслідок втрати громадянства України; 3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України. При обґрунтуванні позову представник позивача покликається на норми 21, 24, 104, 105, 110, 112 СК України. Так, ст.ст.21, 24 СК України стосуються поняття шлюбу та добровільності шлюбу. Статтями 104, 105 СК України врегульовано підстави припинення шлюбу, в тому числі, внаслідок його розірвання. Статтею 110 СК України визначено право на пред`явлення позову про розірвання шлюбу. Статтею 112 СК України визначено підстави для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя. Таким чином, вказані норми права, на які посилався представник позивача, не підлягають застосуванню при вирішенні вказаного спору, оскільки не регулюють підстав для позбавлення батьківських прав одного з батьків. VІ. Висновки суду Одним із найважливіших прав дитини є право на сімейне виховання. Право дитини на сімейне виховання включає також право на спілкування з іншими членами сім`ї: дідом, бабою, братами, сестрами, іншими родичами. У рішеннях Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 року у справі «М. С. проти України» та від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України», Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. Як вказав Верховний Суд у постанові від 01.07.2020 року у справі №138/96/17, дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. Аналіз статей 141, 150, 155, 157 СК України свідчить, що законодавець визначив механізм здійснення права того з батьків, який проживає окремо від дитини, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, який проявляється в покладенні на батьків рівних прав та обов`язків щодо дитини, зокрема, обов`язку піклуватися про виховання, навчання, здоров`я дитини, її духовний, фізичний та моральний розвиток, що ґрунтується на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до закону, брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє батьків, незалежно від того, з ким із них проживають діти. Враховуючи перевірені у судовому засіданні докази, проаналізувавши пояснення позивача, представника позивача та дитини, дослідивши висновок Малиновської РДА Одеської міської ради як органу опіки та піклування, суд приходить до висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав є в інтересах дитини, виходячи із того, що судом встановлено, що [PERSON] не спілкується і не бажає спілкуватися із сином, не приймає участі в його вихованні, навчанні, не цікавиться життям, здоров`ям, утриманням, проживає окремо від сина, що суперечить інтересам дитини. У п.47 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України» від 18.12.2008 року зазначено, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції… Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві»… З метою встановлення, чи є втручання «необхідним у демократичному суспільстві», відповідно до п.53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року, слід брати до уваги справу в цілому, при цьому, аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага…, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків, що вбачається із правової позиції Європейського суду з прав людини, висловленої у п.54 рішення у справі «Хант проти України». Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача щодо позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини, що вбачається із правової позиції Європейського суду з прав людини, висловленої у п.58 рішення у справі «Хант проти України». Відповідач [PERSON] не скористався своїм правом подати відзив на позов із викладенням своїх заперечень щодо позбавлення його батьківських прав, а також проігнорував виклики до суду, не навів доказів того, що він зацікавлений у зміні своєї поведінки щодо виконання батьківських обов`язків, так як продовжує ухилятися від участі у вихованні, спілкуванні, навчанні, піклуванні про здоров`я сина, що свідчить, на думку суду, про відсутність інтересу до дитини. Таким чином, суд вважає, що відповідач не може забезпечити життя, розвиток дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, оскільки самоусунувся від виконання покладених на нього батьківських обов`язків по вихованню дитини, що виражається в його бездіяльності та свідомому нехтуванні своїми батьківськими обов`язками. Так, суд зауважує, що відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, зокрема, зміна країни проживання та перебування за кордоном, що вбачається із довідки ДПС України про виїзд за межі України, за якими його участь у вихованні сина відсутня взагалі, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні ст.164 СК України. При цьому, суд вважає, що такі життєві умови були обрані відповідачем свідомо, оскільки відповідач мав усвідомлювати, що, перебуваючи за кордоном, не зможе піклуватися про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», (заява №70879/11), встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), а також зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. Існуючі сімейні зв`язки між дітьми та батьками, які насправді піклуються про них, захищаються Конвенцією. Позбавлення батьківських прав відповідача в судовому порядку скасовує лише правовий зв`язок між батьками та дітьми, підтверджує відсутність фактичного духовного зв`язку між батьками та дітьми. За змістом ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Судом вислухана думка малолітнього [PERSON] . Виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, суд вважає, що врахування думки дитини щодо позбавлення її батька батьківських прав є виправданим з огляду на її вік та висловлення дитиною ствердної думки щодо необхідності позбавлення батьківських прав батька. Таким чином, позов [PERSON] , поданий в інтересах дитини [PERSON] , - про позбавлення батьківських прав, підлягає задоволенню, оскільки позбавлення відповідача батьківських прав є виправданим та повністю відповідає інтересам дитини, яка не повинна страждати через те, що її батько не піклується про неї, не дбає про її фізичний та духовний розвиток, свідомо поклав виконання цих обов`язків на матір дитини. Крім того, малолітню дитину у зв`язку із позбавлення батька батьківських прав слід передати матері - [PERSON] .

Outcome: approved