Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-25 00:00:00

04 червня 2021 року позивач звернулася до суду з позовом до\~Одеської міської ради про стягнення грошових коштів, в якій просить стягнути з Одеської міської ради\~суму матеріальної шкоди у розмірі\~7\~289\~800,00 грн., а також стягнення інфляційних втрат 13\~481\~261,00 грн. та стягнення трьох процентів річних 1\~593\~769,00 грн. і судових витрат. Мотивує вимоги тим, що судом було повернуто земельну ділянку первісному власнику, а саме територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради. В зв`язку з цим виникла ситуація, коли у продавця залишилась і земельна ділянка, і гроші, що є не справедливим та незаконним. При цьому, застосування реституції є неможливим, оскільки ТОВ «Алькор» припинило свою діяльність 29.12.2011\~року. Наслідком скасування судом державного акту стало позбавлення позивача права власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи, що згідно висновку про експертну грошову оцінку ринкова вартість вказаної земельної ділянки становить 7\~289\~800,00 грн. та зважаючи на те, що [PERSON] законним чином отримав право власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , а також те, що вказана земельна ділянка була витребувана на користь Одеської міської ради, така вартість земельної ділянки повинна бути компенсована Одеською міською радою позивачу та з урахуванням інфляційних втрат і трьох процентів річних. Ухвалою від 09 червня\~2021\~року по справі відкрито провадження, встановлений розгляд справи в загальному порядку. 08 липня 2021 року на електронну адресу суду від уповноваженої особи Одеської міської ради Старостіна О.С. надійшов відзив, в якому просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності, або у разі висновку про безпідставність позовних вимог відмовити в задоволенні позовної заяви по суті. Представник посилався на те, що Одеська міська рада не отримувала грошових коштів від [PERSON] (яка позиціонує себе як потерпіла в розумінні ст. 121 ЦК України). Одеська міська рада не відповідає за зобов`язаннями сторони в якої позивач придбав земельну ділянку, та до неї не можуть бути пред`явлені претензії, за якими має відповідати попередній власник цього майна. 12 липня 2021 року до суду подано клопотання про витребування доказів, а саме копії договору купівлі-продажу від 30.12.2004 року № 17872, на підставі якого [PERSON] отримав право власності на земельну ділянку призначену для проектування, будівництва спортивно-оздоровчого комплексу з реконструкцією існуючого корпусу, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1984 га, кадастровий номер - 5110137500:51:003:0227. 11 серпня 2021 року на електронну адресу суду від представника позивача [PERSON] адвоката Попова М.С. надійшли письмові пояснення, в яких просив у задоволенні заяви представника Одеської міської ради про застосування строку позовної давності відмовити. 07 вересня 2021 року ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Попова М.С. про витребування доказів. Ухвалою суду від 6 жовтня 2021 року клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Попова М.С. про зупинення провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до Одеської міської ради про стягнення грошових коштів було задоволено та зупинено провадження у справі №522/10238/21 до перегляду судового рішення Верховним Судом у справі №522/4958/16-ц за позовом [PERSON] до Одеської міської ради про стягнення грошових коштів. 5\~січня 2022\~року ухвалою\~судупровадження у справі за позовом [PERSON] до Одеської міської ради про стягнення грошових коштів поновлено та продовжено розгляд справи за правилами загального провадження. 19 квітня 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Одеської міської ради про стягнення грошових коштів та призначити справу до розгляду по суті у судовому засіданні в приміщенні Приморського районного суду м. Одеси за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, 33, зал судових засідань 224 на 30 травня 2023 року на 11 годину 00 хвилин. В судовому засіданні представник позивача підтримав поданий позов, наполягаючи на його задоволенні. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на відсутність підстав для цього та на те, що Одеська міська рада не відповідає за зобов`язаннями ТОВ фірма «Алькор» та до неї не можуть бути пред`явлені претензії, у тому числі майнові, за якими має відповідати ТОВ фірма «Алькор». Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що рішенням Одеської міської ради від 28.12.2001\~року №\~3256-XXIІІ вирішено надати ТОВ «Алькор» у тимчасове довгострокове користування, на умовах оренди, терміном на п`ять років, земельну ділянку, загальною площею 5,\~2359\~га, за адресою: [ADDRESS] , з яких земельна ділянка площею 4,8363\~га для проектування, будівництва спортивно-оздоровчого комплексу з реконструкцією існуючого корпусу. 09 квітня 2003 року між ТОВ фірма «Алькор» та Одеською міською радою на підставі її рішення від 28 грудня 2001 року № 3256-XXIII «Про затвердження проекту відведення та надання товариству з обмеженою відповідальністю «Алькор» земельної ділянки загальною площею 5,2359 га. за адресою: [ADDRESS] , для проектування, будівництва спортивно-оздоровчого комплексу та організації запроектованої вилиці», було укладено договір оренди земельної ділянки площею 5,2359 гектара за адресою: [ADDRESS] , у тому числі 4,8363 гектара - для проектування і будівництва спортивно-оздоровчого комплексу з реконструкцією існуючого корпусу» (а.с. 8-9, 10-14). Рішенням Одеської міської ради від 04.02.2004\~року №\~2222-ХХIV\~було вирішено продати ТОВ «Алькор» земельну ділянку несільськогосподарського призначення із рекреаційного призначення міста, раніше наданих ТОВ «Алькор», площею 4,8363\~га, за адресою: [ADDRESS] для проектування, будівництва спортивно-оздоровчого комплексу з реконструкцією існуючого корпусу. 14 квітня 2004 року на підставі рішення Одеської міської ради від 04 лютого 2004 року № 2222-XXIV між ТОВ фірма «Алькор» та Одеською міською радою було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 4,8363 гектара. При цьому, позивач [PERSON] не був стороною правочину. 05 листопада 2004 року учасники ТОВ фірма «Алькор», до яких входить [PERSON] уклали договір про виділення частки земельної ділянки в натурі (а.с. 24-29). Згідно п.п. 1.-2 предметом цього договору є земельна ділянка під [ADDRESS] , розміром 4, 8363 га. Земельна ділянка належить Товариству з обмеженою відповідальністю фірмі Алькор на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії ОД, № 042626, виданого Одеською міською радою народних депутатів 05.10.2004 року на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фуфаєвою О.О. від 14.04.2004 року за реєстровим № 413, зареєстрованого в Книзі записів державних актів про право приватної власності на землю за№ 020450500042 від 17.05.2004 року. Призначення земельної ділянки - для проектування, будівництва спортивно - оздоровчого комплексу з реконструкцією існуючого корпусу. Відповідно до п. 3 Договору від 05 листопада 2004 року, згідно плану-схеми земельної ділянки про порядок користування співвласниками земельною ділянкою, виданого Одеським регіональним управлінням Державного комітету поземельним ресурсам від 05.11.2004 року, частки учасників в зазначеній у п. 1 цього договору земельній ділянці розподіляються відповідно до розмірів належних їм часток у Статутному капіталі Товариства. Так, [PERSON] разом із іншими фізичними особами у 2004 році вийшли із складу учасників ТОВ «Алькор» із поверненням свого вкладу у натуральній формі у вигляді земельної ділянки, сформованої внаслідок поділу земельної ділянки по [ADDRESS] . [PERSON] видано державний акт серії ОД № 046706 на право власності на земельну ділянку, розташовану в [ADDRESS] , площею 0,5500 га (а.с. 129). 13 грудня 2004 року [PERSON] продала [PERSON] земельну ділянку площею 0,1984 га з належних продавцю 0,5500 га, розташовану в [ADDRESS] (а.с. 127). 28 липня 2009 року [PERSON] видано державний акт серії ЯГ № 945583 на право власності на земельну ділянку, розташовану в [ADDRESS] , площею 0,1984 га (а.с. 30-31). На підставі договору дарування від 16.10.2009 року № 11742, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Іллічовою Н.А,, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , останні отримав право власності на вказану земельну ділянку. 20 листопада 2009 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу, а саме земельної ділянки, площею 0,1984 га, що знаходиться в [ADDRESS] , яка відноситься до категорії земель землі рекреаційного призначення (а.с. 32-33). Відомості про укладення договору включено до Державного реєстру правочинів, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів № 7976471 від 20.11.2009 року (а.с. 34). 25 грудня 2009 року [PERSON] видано державний акт серії ЯИ № 911471 на право власності на земельну ділянку в [ADDRESS] (а.с. 43-44). Крім того, в матеріалах справи наявний витяг з Поземельної книги про земельну ділянку № ВТ-511010000202012, яка містить відомості про земельну ділянку, обмеження на використання земельної ділянки, суб`єктів прав на земельну ділянку та правовстановлюючі документи, а також дані, її цільове призначення, склад земельних угідь. Водночас, дані про нормативну грошову оцінку та експертну грошову оцінку земельної ділянки відсутні (а.с. 36-37). Відтак, земельна ділянка (кадастровий номер: 5110137500:51:003:0227) загальною площею 0,1984 га, в тому числі по угіддях: 0,1984 га - під будівлями, лісами та іншими угіддями, у межах згідно з планом, розташована за адресою: [ADDRESS] , належить гр. [PERSON] , що посвідчено державним актом на право власності на - земельну ділянку, що також вбачається з листа заступника начальника управління Неголюка С.Б. від 02.02.2012 № 52/03 (а.с. 40). Продаж здійснено за 3178308 гривень, які гроші у вказаній сумі продавець отримав від покупця повністю до підписання вказаного договору. Підписання цього договору свідчить про те, що розрахунки за земельну ділянку здійснені повністю та про відсутність претензій до покупця по оплаті з боку продавця (п. 2 Договору № 13536 від 20.11.2009 року). Однак, у подальшому відповідний договір купівлі-продажу, а також правочини щодо набуття права власності фізичними особами на земельні ділянки, що утворились внаслідок поділу, оскаржено у судовому порядку. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.07.2013 року по справі 1522/29828/12, яке у подальшому набрало чинності, визнано недійсним договір купівлі - продажу земельної ділянки від 14.04.2004 року, укладеного між Одеською міською радою та ТОВ фірма «Алькор», визнано недійсними та скасовано державні акти, видані на земельні ділянки, що утворились внаслідок поділу масиву площею 4,8363 га, скасовано державну реєстрацію права власності на землю, а також витребувано земельні ділянки на користь територіальної громади м. Одеси. В тому числі, визнано недійсним та скасовано державний акт серії ЯІ №911471 на право власності на земельну ділянку, для проектування, будівництва спортивно-оздоровчого комплексу з реконструкцією існуючого корпусу, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , належну [PERSON] . Витребувано земельну ділянку 4,8363 гектара, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на користь територіальної громади м. Одеси та Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство». Згідно висновку про експертну грошову оцінку, станом на 05.12.2012 р. ринкова вартість вказаної земельної ділянки становить 7 289 800,00 грн. (а.с. 35). Позивач, обґрунтовуючи у позові стягнення з Одеської міської ради грошової суми у розмірі 7\~289 800 грн. 00 коп., в першу чергу посилається на ст. 1212 Цивільного кодексу України, відповідно до якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Так, Приморський районний суд м. Одеси в даному рішенні від 16.07.2013 року встановив, що «купівля-продаж та подальший перерозподіл земельної ділянки, розташованої в [ADDRESS] , яка була відчужена Одеською міською радою на користь ТОВ фірма «Алькор», а в подальшому на користь фізичних осіб, було здійснено з порушенням вимог технічного паспорту, відповідно до вимог п. 6 якого поділ земельної ділянки не можливий. Відповідно до п. 3.5.6 оспорюваного договору купівлі-продажу від 14.04.2004 р. на ТОВ фірма «Алькор» покладений обов`язок дотримуватись обмежень та обтяжень, що накладені на земельну ділянку, яка є предметом договору. Згідно п. 1.2 вищезгаданого договору, на земельну ділянку відповідно до ст.ст. 110, 111 ЗК України поширюються обмеження щодо заборони на зміну цільового призначення без узгодженої у встановленому порядку проектної документації та розробки проекту відведення, умови розпочати та завершити забудову або освоєння земельної ділянки у встановлені строки. При зміні власника земельної ділянки на нього також покладаються всі обмеження та обтяження, передбачені цим договором. Вказані вимоги відповідно до ст. 110 ЗК України також розповсюджуються при поділі землі та на нових власників. Крім того, відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» набута юридичною особою земельна ділянка не є спільною власністю її засновників, учасників або членів і не може розподілятися між ними як співвласниками. Таким чином, з врахуванням передбаченого договором купівлі-продажу від 14.04.2004 р. цільового призначення земельної ділянки, розташованої в [ADDRESS] для проектування і будівництва спортивно-оздоровчого комплексу, з реконструкцією існуючого корпусу, яке при подальшому відчужені на користь фізичних осіб не змінювалось, його фактичне використання за вказаним призначенням фізичними особами не є можливим після його поділу. До наступного часу земельна ділянка, розташована по вказаній адресі не використовується, що з врахуванням положень ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» є нецільовим використанням земельної ділянки. Зазначене у кожному оспорюваному державному акті на земельну ділянку в [ADDRESS] , цільове призначення суперечить положенням Земельного кодексу України та Цивільного кодексу України.» Таким чином, саме товариство з обмеженою відповідальністю фірма «Алькор» та учасники, які протиправно розподілили первісну земельну ділянку, яка взагалі не підлягала розподілу, вчинили порушення законодавства. Фізичні особи, у тому числі позивач, внаслідок таких противоправних дій незаконно захопивши землі територіальної громади м. Одеси. Приморський районний суд м. Одеси, задовольняючи позовну заяву про витребування земельної ділянки відповідно до вимог ч. 1. ст. 153 ЗК України зазначив, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно статті 212 ЗК України повернення самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Також слід зазначити, що приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Таким чином, Приморський районний суд м. Одеси у рішенні, із яким пов`язано подання позовної заяви, встановив, що саме фізичні особи (у тому числі позивач) ТОВ фірма «Алькор» в порушення правил здійснили поділ земельної ділянки, яка відповідно до технічного паспорту, поділу не підлягала. Крім того, без зміни цільового призначення відповідна земельна ділянка взагалі не могла належати фізичній особі. У зв`язку з цим з метою захисту прав територіальної громади як власника земельної ділянки суд витребував її у позивача [PERSON] на користь територіальної громади м. Одеси. Слід звернути увагу, що безпосередньо у статті 1212 ЦК України у частині 3 зазначається, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння. Отже, посилання [PERSON] на ст. 1212 ЦПК України можуть бути прийнятними саме для [PERSON] , а не Одеської міської ради, оскільки саме [PERSON] протиправно заволоділа земельною ділянкою територіальної громади м. Одеси, яку згодом було витребувано в неї на підставі судового рішення. Висновки, викладені у рішенні Приморського районного суду м. Одеси у справі 1522/29828/12 та рішеннях апеляційної та касаційної інстанцій, свідчать про те, що саме [PERSON] є особою, що безпідставно набула майно (земельну ділянку) Одеської міської ради. Відтак, посилання позивача на статтю 1212 ЦК України не відповідає обставинам справи, а у Одеської міської ради не виникає жодних зобов`язань по відношенню до [PERSON] , оскільки міська рада не набувала жодного майна або грошей від вказаної особи. Водночас, після виходу із складу учасників товариства [PERSON] отримала від ТОВ фірма «Алькор» вказану земельну ділянку в якості внеску, який повертається учаснику після виходу. Враховуючи порушення норм чинного законодавства, а також те, що ТОВ фірма «Алькор» не мала права її відчужувати (у тому числі передавати у власність [PERSON] ) вказану земельну ділянку було витребувано у [PERSON] . Таким чином, саме ТОВ фірма «Алькор» є особою, яка не будучи власником, передала [PERSON] земельну ділянку, що у подальшому мало наслідком повернення її законному власнику. В подальшому, 23 березня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до\~Одеської міської ради про стягнення грошових коштів, в якій просить стягнути з Одеської міської ради\~суму матеріальної шкоди у розмірі\~1 846 532, 88 грн.\~ 21 жовтня 2019 року Приморським районним судом м. Одеси винесено рішення по справі № 522/4958/16-ц, яким в задоволенні позову\~ [PERSON] до Одеської міської ради про стягнення грошових коштів\~відмовлено в повному обсязі. 21 квітня 2021\~року\~постановою Одеського апеляційного суду задоволено частково апеляційну скаргу\~ [PERSON] \~та рішення\~Приморського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2019 року скасовано і прийнято постанову, якою\~позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з Одеської міської ради, код ЄДРПОУ: 26597691, на користь [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , грошові кошти в сумі 1 867 502,07 грн. та суму сплаченого судового збору в сумі 4011,70 грн. (чотири тисячі одинадцять гривень 70 копійок). 26 січня 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалив постанову, якою касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення та задоволено касаційну скаргу Одеської міської ради. Постанову Одеського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року скасовано, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2019 року залишено в силі. Стягнуто з [PERSON] на користь Одеської міської ради судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, у розмірі 13 780,00 (тринадцять тисяч сімсот вісімдесят) грн. Крім того, відповідно до частини другої\~статті 140 ЦК України\~(у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) учасники товариства з обмеженою відповідальністю не відповідають за його зобов`язаннями і несуть ризик збитків, пов`язаних із діяльністю товариства, у межах вартості своїх вкладів. З огляду на вказане, укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.04.2004\~року між Одеською міською радою та ТОВ «Алькор» не вплинуло на обсяг прав та обов`язків учасників товариства, та безпосередньо позивача, так як а ні учасники товариства, а ні позивач не були сторонами відповідного правочину. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19 листопада\~2020\~року у справі № 904/3282/16 про визнання недійсним договору купівлі-продажу вказав, що «за спірним договором, укладеним між товариством з обмеженою відповідальністю «Амстор» та іншою юридичною особою, права та обов`язки за цим правочином набуваються самим товариством з обмеженою відповідальністю «Амстор» як стороною договору. При цьому сукупність прав та обов`язків учасників господарського товариства (цьому випадку товариства з обмеженою відповідальністю «Амстор») укладенням такого договору ніяк не змінюються. Позивач у такому випадку не є стороною спірного правочину. Укладенням спірного договору могли бути порушені права самого Товариства з обмеженою відповідальністю «Амстор», а не позивача як учасника цього товариства, оскільки нерухоме майно вибуло з власності саме Товариства, а не позивача. Відповідно відчуження нерухомого майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Амстор» за спірним правочином свідчить про порушення майнових прав та інтересів самого Товариства, а не корпоративних прав його учасників». Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, визнання недійсним договору, укладеного товариством, не надає права учасникові товариства на звернення до суду з позовом щодо наслідків недійсності правочину (стаття 216 ЦК України). Також [PERSON] не є стороною договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 14 квітня\~2004\~року між Одеською міською радою й ТОВ «Алькор». Окрім цього, у пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня\~2004\~року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що набута юридичною особою земельна ділянка не є спільною власністю її засновників, учасників або членів і не може розподілятися між ними як співвласниками. З урахуванням вищенаведеного, фактичних обставин цієї справи та обставин, встановлених судом, суд дійшов висновку, що положення\~статті 1212 ЦК України\~не підлягають до застосування при вирішенні даного спору, оскільки Одеська міська рада не набула майна чи грошових коштів саме від [PERSON] , який не був стороною правочину щодо купівлі-продажу земельної ділянки, жодних зобов`язань на користь позивача у міської ради не виникло. Зазначена правова позиція викладена у постанові ВС від 26.01.2022\~року у справі № 522/4958/16-ц, провадження № 61-10124св21. З урахуванням викладеного судом не встановлено, що дії відповідача є противоправними, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст.263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, позивач неправильно обрав спосіб захисту свого права, передбачений ст. 16 ЦК України, оскільки вимога про стягнення грошових коштів в порядку реституції може бути заявлена тільки до сторони договору. Враховуючи те, що ТОВ « Алькор» припиинила свою діяльність 29.12.2011 року, а судом встановлено особу, яка незаконно заволоділа майном, то суд переконаний, що позов повинен бути заявлений саме до неї. Щодо строків позовної давності, суд виходить з наступного: Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо встановить, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц і від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73)). Така позиція також викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року по справі № 488/2807/17, провадження № 14-91цс20. Крім того, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.12.2018 у справі №910/18560/16 зроблено правовий висновок, що застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту та позов пред`явлено до неналежного відповідача, тому підстав для задоволення вимоги відповідача про відмову в задоволенні позову у зв`язку зі спливом строків позовної давності суд не вбачає. Суд вважає, що у задоволені позову у даному випадку потрібно відмовити у зв`язку із обраним позивачем неефективним способом захисту своїх порушених, оспорюваних прав, що є окремою самостійною для цього підставою. Щодо інших доводів сторін, викладених у заявах по суті справи та усних поясненнях, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди\~ у розмірі\~7\~289\~800,00 гривень. З урахуванням відсутності підстав для задоволення позовних вимог від [PERSON] до Одеської міської рада про стягнення матеріальної шкоди, тому необхідно відмовити у задоволені вимог про стягнення суми інфляційних витрат за період з 17.02.2014\~року по червень\~2021\~року у розмірі 13481261 гривень та три проценти річних у розмірі\~1593769 гривень, які є похідними від основної вимоги про стягнення грошових коштів.

Outcome: dismissed