Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-25 00:00:00

24.03.2023р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, визначивши третьою особою Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради (а.с. 2-4). 28.04.2023р. [PERSON] подала уточнено позовну заяву, у якій третьою особою визначила - Орган опіки та піклування в особі Адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради (а.с. 20-27). Ухвалою судді від 12.05.2023р. відкрито провадження по справі, призначено розгляд справи у загальному позовному провадженні, зобов`язано Орган опіки та піклування Адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради надати письмовий висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні його малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] (а.с. 50). Підготовче засідання у справі закрито 09.06.2023р. та справа призначена до судового розгляду по суті (а.с. 89). В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що з 23.11.2016р. перебувала у шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.02.2019р. шлюб розірвано. З моменту розлучення і до цього часу відповідач бачив дитину лише двічі. Покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере участі у вихованні сина, матеріальної допомоги не надає, не спілкується з дитиною взагалі, жодним чином не приймає участь у її житті. Позивачка виховує і утримує сина самостійно. На підставі викладеного, просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . Представник позивачки - адвокат Федорець Є.Є. надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, справу просив розглянути за його відсутності та без фіксування судового процесу технічними засобами (а.с. 105). Відповідач [PERSON] в підготовче і судове засідання, призначені на 09.06.2023р., 20.06.2023р., 26.06.2023р. не з`явився, про дату, час та місце слухання повідомлявся шляхом направлення судових повісток на останню відому адресу його мешкання, конверти, якими були направлені судові повістки, повернуті з відмітками про причини невручення (а.с. 53, 54, 96 - 99). Представник Органу опіки та піклування Адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради Зла О.С. (діє на підставі довіреності від 06.06.2023р. - а.с. 104) надала до суду заяву, в якій просила суд розглядати справу без участі представника Органу опіки та піклування, надавши висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , урахувавши висновок органу опіки, позовні вимоги підтримала (а.с. 101-103). Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 3 Конвенції про права дитини визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно положень ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Положеннями вищевказаної статті визначено основні положення з виховання дітей. Для здійснення цього завдання батьки наділяються батьківськими правами, тобто правом на особисте виховання своїх дітей. Батьківські права є в той же час і обов`язками батьків по вихованню дітей, тому що батьки не тільки володіють правом на виховання дитини, а й мають обов`язок її виховувати. Нездійснення ними своїх прав тягне за собою або повну їх втрату, або тимчасове позбавлення цих прав. Судом встановлено, що з 23.11.2016р. позивачка [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 26.02.2019р. шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано, рішення набрало законної сили 29.03.2019р (а.с. 12). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 9). Як вказує позивачка, з моменту розлучення і до цього часу відповідач бачив дитину лише два рази. Покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере участі у вихованні сина, матеріальної допомоги не надає, не спілкується з дитиною взагалі, жодним чином не приймає участь у її житті. Позивачка виховує і утримує доньку самостійно. За даними єдиного державного реєстру судових рішень судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.04.2019р. у справі № 201/6333/18 стягнуто з [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Воскресенівка, Ленінський район, Єврейська автономна область, Російська Федерація, аліменти на утримання неповнолітньої дитини: сина [PERSON] , [INFO] , на користь матері цієї дитини [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходу щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку, до досягнення [PERSON] повноліття, починаючи стягнення з 12 червня 2018 року. Також стягнуто з [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Воскресенівка, Ленінський район, Єврейська автономна область, Російська Федерація, аліменти на користь матері неповнолітньої дитини: сина [PERSON] , [INFO] , - [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходу щомісячно, до досягнення їх сином [PERSON] , [INFO] , трьох років, тобто до [INFO] включно, починаючи стягнення з 26 квітня 2019 року. Згідно із довідкою державного виконавця від 21.03.2023р. про наявність заборгованості зі сплати аліментів, станом на 01.03.2023р. заборгованість по сплаті аліментів складає 230003,56 грн. (а.с. 41). Як видно із розрахунку заборгованості Соборного ВДВС, заборгованість не сплачується з червня 2018 року (а.с. 43-46). Позивачка [PERSON] та її син [PERSON] є тимчасово переміщеними особами (а.с. 7, 8). У відповідності до довідки багатодітної сім`ї № 20 від 27.03.2023р., виданої управлінням сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради позивачка [PERSON] перебуває на обліку багатодітних сімей, оскільки крім [PERSON] , [INFO] , має ще двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 42). Позивачкою надана характеристику КЗ дошкільної освіти (ясла-садок) № 182 Дніпровської міської ради, на дитину [PERSON] , [INFO] , згідно із якою [PERSON] відвідує дитячий садок з 2019 року.. Дитина відвідувала дитячий заклад щоденно, приводили та забирали мама, [PERSON] та дідусь [PERSON] , батько, [PERSON] не приймав участі у житті та вихованні дитини, ніколи не телефонував вихователю або директору поцікавитися про успіхи свого сина, не відвідував батьківські збори та взагалі в дитячому закладі батько не з`являвся (а.с. 79). Згідно відповіді ГУНП в Дніпропетровській області від 23.10.2022р. на звернення позивачки з приводу можливих протиправних дій з боку [PERSON] , 1989р.н. а саме ухилення від сплати аліментів на дитину, а також з інших питань, повідомлено, що були вжиті заходи на встановлення місцезнаходження [PERSON] , але встановити місцезнаходження не вдалося (а.с. 82). Згідно із довідкою медичної поліклініки м. Тернополя від 03.11.2022р., у поліклініку із дитиною [PERSON] , [INFO] , зверталася мати [PERSON] , [PERSON] в поліклініці не було (а.с. 83). З виписки з історії хвороби дитини [PERSON] , [INFO] , видно, що дитина спостерігається з 6 років, жодного разу батька не бачила, мати відвідує лікаря одна (а.с. 84). З акта обстеження житлово-побутових умов від 05.06.2023р. Управління служби у справах дітей Новокодацького району Дніпровської міської ради видно, що батько [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , разом із дитиною не проживає (а.с. 85). Сусідами з будинку [ADDRESS] складено листа на адресу Управління служби у справах дітей Новокодацького району Дніпровської міської ради про те, що позивачка [PERSON] одружена із [PERSON] з жовтня 2022 року вони проживають за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] сама виховує дітей без участі батька (а.с. 86-87). Відповідно до ч.ч. 1 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. При цьому, думка дитини може відображатись у письмових доказах (висновках психологічних досліджень, висновках органів опіки та піклування, письмових зверненнях дитини до суду, тощо); електронних доказах (відео, аудіо зверненнях до суду, повідомленнях у соціальних мережах, тощо); висновках психологічної експертизи, психологічного обстеження; показаннях дитини (особисто в залі судового засідання, за допомогою відео конференції). Органом опіки та піклування Адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради 15.06.2023р. складений висновок «Про доцільність позбавлення батьківськи прав [PERSON] , відносно сина, [PERSON] , [INFO] », згідно із яким батьки дитини - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебували у зареєстрованому шлюбі, від яких мають сина, [PERSON] , [INFO] . Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.02.2019 шлюб між батьками розірвано. 08.06.2021р. року мати зареєструвала шлюб з [PERSON] , змінила прізвища з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Мати дитини - [PERSON] , на даний час знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною. За фахом - лікар-стоматолог. Жінка має статус багатодітної. На обліку лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває. Матеріальним утриманням сім`ї займається чоловік, [PERSON] . Малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Умови проживання родини задовільні, матір`ю та її чоловіком створені усі необхідні умови для виховання та повноцінного розвитку дитини. Батько дитини - [PERSON] участі у вихованні та розвитку дитини не приймає, не проявляє зацікавленості у спілкуванні, навчанні та розвитку сина, матеріально не забезпечує, таким чином самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Даний громадянин має ігрову залежність, всі кошти сім`ї витрачалися саме на це, що і стало однією з причин розірвання шлюбу. Окрім ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків [PERSON] перешкоджає належним чином матері забезпечувати розвиток, виховання, а також здійснювати захист його житлових прав шляхом не надання згоди на реєстрацію дитини разом з матір`ю. Відповідно до довідки від 21.03.2023р., виданої Соборним відділом державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), [PERSON] має заборгованість по сплаті аліментів на утримання малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , у розмірі 230003 грн. Відповідно до повідомлення відділення № 5 ГУНП в Дніпропетровській області були проведені заходи щодо розшуку [PERSON] , але встановити місцезнаходження його не виявилося можливим. Відповідно до свідчень сусідів, [PERSON] виховувала сина без участі його батька. Виходячи з вищенаведеного, орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради вважав за доцільне в інтересах дитини позбавити батьківських прав [PERSON] у відношенні до його малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] (а.с. 101-102). Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 15, 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) Європейський суд з прав людини висловлює таку правову позицію, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу «Хазе проти Німеччини», № 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи «Валлова і Валла проти Чеської Республіки», № 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і «Гавелка та інші проти Чеської Республіки», № 23499/06, № 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу «К. А. проти Фінляндії», № 27751 /95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу «Мозер проти Австрії», № 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі «Валлова і Валла проти Чеської Республіки» пп. 73 - 76, та у справі Гавелка та інші, п. 61). Із рішення Європейського суду з прав людини у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року вбачається, що вказане рішення підтвердило сталу позицію Європейського Суду, яка зводиться до визначення насамперед «якнайкращих інтересів дитини», а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Окрім того, суд має виходити з того, що батьки мають рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги. В даному випадку, згідно з наданими доказами суд приходить до висновку, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню своєї дитини [PERSON] , [INFO] , свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не спілкується з нею в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дітей, не піклується про стан його здоров`я, хоча мав би це робити, тобто з власної волі ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню доньки, ніякого інтересу до дитини не проявляє. З огляду на викладене, суд доходить до висновку про те, що позбавлення батьківських прав відповідача відповідатиме інтересам дитини. Судові витрати необхідно розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved