Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі та грошової компенсації за невикористану відпустку. Позовну вимогу мотивує тим, що з 18.12.2012 року по 29.09.2022 року працював в Державному підприємстві «Вугільна компанія «Краснолиманська»на посаді заступника начальника ділянки підземного. Під час його роботи у відповідача, починаючи з грудня 2019 року, відповідач став постійно затримувати виплату заробітної плати. В день його звільнення 29.09.2022 року, в порушення вимог передбачених ч.1 ст. 116 КЗпП України, відповідач не видав йому письмове повідомлення про нараховані суми заробітної плати та не провів повний розрахунок і не виплатив заборгованість по зарплаті та компенсації за невикористані дні відпустки. Заборгованість по заробітній платі та грошовій компенсації за невикористану відпустку у розмірі 194930,15 грн. (з яких: грудень 2019 року - 681,93 грн., січень 2020 року - 15497,13 грн., лютий 2020 року - 17367,48 грн., березень 2020 року - 17797,76 грн., квітень 2020 року - 19189,34 грн., квітень 2021 року - 20672,82 грн., травень 2021 року - 24538,86 грн., червень 2021 року - 266,40 грн., липень 2021 року - 12,47 грн., серпень 2021 року - 1835,00 грн., вересень 2022 року - компенсація за невикористану відпустку 109 днів в розмірі 77070,96 грн.) без відрахування обов`язкових платежів та внесків з нарахованої заробітної плати.Просить суд стягнути на його користь з відповідача заборгованість по заробітній платі та грошовій компенсації за невикористану відпустку у розмірі 194930,15 грн. (з яких: грудень 2019 року - 681,93 грн., січень 2020 року - 15497,13 грн., лютий 2020 року - 17367,48 грн., березень 2020 року - 17797,76 грн., квітень 2020 року - 19189,34 грн., квітень 2021 року - 20672,82 грн., травень 2021 року - 24538,86 грн., червень 2021 року - 266,40 грн., липень 2021 року - 12,47 грн., серпень 2021 року - 1835,00 грн., вересень 2022 року - компенсація за невикористану відпустку 109 днів в розмірі 77070,96 грн.) без відрахування обов`язкових платежів та внесків з нарахованої заробітної плати. Ухвалою судді від 19 травня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, з викликом сторін. 07 червня 2023 року на електронну адресу надійшов відзив представниці відповідача Ященко А.В. , на позовну заяву, в якому вона позовні вимоги не визнає, просить відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач у день звільнення не працював, а перебував у відпустці без збереження заробітної плати, з письмовою вимогою про проведення з ним остаточного розрахунку, як це передбачено ст. 116 КЗпП України, до відповідача не звертався. Позивач надав суду письмову заяву, в якій просить розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду повідомлений належним чином, подав відзив по справі, заяв про відкладення не подавав, тому суд вважає за необхідне розглянути справу за його відсутності. Суд, проаналізувавши та оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних по справі доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до наступного висновку. Так, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] з 17 грудня 2012 року по 29 вересня 2022 року працював заступником начальника дільниці підземним з повним підземним робочим днем в шахті. Звільнений 29 вересня 2022 року за його заявою від 29.09.2022 р., за власним бажанням згідно ч.1 ст. 38 КЗпП України, наказ №2371/к від 29.09.2022 р., що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] . Згідно довідки Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» №01/11-95/4 від 05 квітня 2023 року, Державне підприємство «Вугільна компанія «Краснолиманська» має перед [PERSON] заборгованість по заробітній платі та грошовій компенсації за невикористану відпустку у розмірі 194930,15 грн. (з яких: грудень 2019 року - 681,93 грн., січень 2020 року - 15497,13 грн., лютий 2020 року - 17367,48 грн., березень 2020 року - 17797,76 грн., квітень 2020 року - 19189,34 грн., квітень 2021 року - 20672,82 грн., травень 2021 року - 24538,86 грн., червень 2021 року - 266,40 грн., липень 2021 року - 12,47 грн., серпень 2021 року - 1835,00 грн., вересень 2022 року - компенсація за невикористану відпустку 109 днів в розмірі 77070,96 грн.). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ч. 1 ст.76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися не припущеннях. Звернувшись до суду, позивач просив, зокрема, стягнути з відповідача заборгованість по невиплаченій заробітній платі у розмірі 55343 гривні 12 копійок. Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Отже, за змістом ст.38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Таким чином, обов`язок щодо проведення повного розрахунку чинним законодавством України покладено виключно на роботодавця, більш того, даний обов`язок у останнього виникає автоматично з його прийняттям заяви працівника про звільнення та винесення відповідного наказу. При цьому, суд зазначає, що жодних додаткових заяв від працівника, які б були підставою для проведення такого розрахунку, чинним законодавством України не передбачено. У зв`язку з цим, всі наведені у відзиві на позовну заяву твердження сторони відповідача про те, що відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок у зв`язку з тим, що позивач ні при звільненні, ні при отриманні трудової книжки не звертався до відповідача з заявами про проведення остаточного розрахунку, суд до уваги не приймає, оскільки такі обставини жодним чином не звільняють відповідача як роботодавця від передбаченого законом обов`язку у день звільнення провести з позивачем як працівником остаточний розрахунок. Суд зауважує, що матеріали справи не містять належних та переконливих доказів на підтвердження того, що відповідачем перед позивачем була погашена існуюча заборгованість по заробітній платі, а тому усі наведені відповідачем заперечення з цього приводу суд вважає безпідставними та недоведеними, до уваги їх не бере та відхиляє. За положеннями ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Разом з цим слід зазначити слід звернути особливу увагу на рішення Конституційного суду України № 9-рп/2013від 15жовтня 2013року у справі №1-18/2013, в якому Конституційний Суд України зазначив,що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4, 5 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. У частині 1 статті 116 КЗпП України, в редакції, що діяла на час звільнення [PERSON] з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», тобто станом на 29 вересня 2022 року, закріплено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, сума остаточного розрахунку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Судом враховується те, що відповідач був обізнаний, що позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення заробітної плати, однак і за час розгляду справи остаточного розрахунку не провів. Доказів того, що позивач не працював на день його звільнення, відповідач до суду не надав. Однак, відповідач при звільненні так і не провів з позивачем остаточний розрахунок та не виплатив позивачу нараховану йому заробітну плату. Отже, з вищевказаної довідки вбачається, що заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі та грошовій компенсації за невикористану відпустку становить 194930,15 грн. та вказана заборгованість визначена вже за вирахуванням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів, тобто є сумою, яка належить позивачу до виплати. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі та грошовій компенсації за невикористану відпустку у розмірі 194930,15 грн. (з яких: грудень 2019 року - 681,93 грн., січень 2020 року - 15497,13 грн., лютий 2020 року - 17367,48 грн., березень 2020 року - 17797,76 грн., квітень 2020 року - 19189,34 грн., квітень 2021 року - 20672,82 грн., травень 2021 року - 24538,86 грн., червень 2021 року - 266,40 грн., липень 2021 року - 12,47 грн., серпень 2021 року - 1835,00 грн., вересень 2022 року - компенсація за невикористану відпустку 109 днів в розмірі 77070,96 грн.) без відрахування обов`язкових платежів та внесків з нарахованої заробітної плати, а отже позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved