Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-29 00:00:00

Рух справи. Процесуальні дії у справі. 14 лютого 2023 року до Вишгородського районного суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог: Служба у справах дітей Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області, [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 лютого 2023 року, для розгляду зазначеного позову визначено головуючого суддю Лукач О.П. Після виконання судом вимог частини шостої статті 187 ЦПК України, ухвалою суду від 16 лютого 2023 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників провадження. Розгляд справи призначено на 14:30 20 квітня 2023 року, про що повідомлено учасників провадження. Крім того, відповідачів додатково повідомлено шляхом розміщення на сайті Вишгородського районного суду «Оголошення про виклик до суду на 20 квітня 2023 року». У судове засідання, призначене на 20 квітня 2023 року, з`явились: представник позивача - [PERSON] , представники третьої особи - Служби у справах дітей Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області Бондаренко Н.В., [PERSON] та третя особа [PERSON] . Відповідачі у судове засідання не з`явились, згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, судову повістку про виклик, копію ухвали суду про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками отримали 8 березня 2023 року, при цьому, в судовому засіданні було встановлено, що поштову кореспонденцію замість відповідачів отримав [PERSON] (третя особа). Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності відповідачів, представник третьої особи - Мусієнко М.М., зазначила про необхідність залучити до участі у справі Орган опіки та піклування Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області та зобов`язання його надати висновок про доцільність зняття з місця реєстрації [PERSON] , [INFO] . Представник позивача підтримав думку представника третьої особи - Мусієнко М.М., а інші учасники провадження не заперечували щодо залучення до участі у справі Органу опіки та піклування. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 20 квітня 2023 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Орган опіки та піклування Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області та зобов`язано надити висновок про доцільність зняття з місця реєстрації [PERSON] , [INFO] . У зв`язку із зазначеним, розгляд справи було відкладено на 15:30 14 червня 2023 року. За клопотанням представника позивача, відповідача [PERSON] про розгляд справи повідомлено за місцем її роботи. У судове засідання, призначене на 14 червня 2023 року зявилися: представник позивача, відповідач [PERSON] та представник третьої особи - Служби у справах дітей Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області Бондаренко Н.В. Інші учасники провадження, будучи належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, причини неявки не повідомили. У судовому засіданні за клопотанням представника позивача долучено до матеріалів справи акти про встановлення факту проживання, які було складено після подання позову, а за клопотанням представника третьої особи - висновок про відмову у наданні дозволу щодо визнання [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житлом та рішення виконавчого комітету Пірнівської сільської ради про його затвердження. Після оголошення у судовому засіданні позовної заяви та заслуховування пояснень представника позивача, відповідача та представника третьої особи, зважаючи на повідомлені відповідачем обставини, у судовому засіданні оголошено перерву до 11:00 30 червня 2023 року для виклику до суду третьої особи - [PERSON] та надання ним суду пояснень. У призначене судове засідання з`явилися: представник позивача, відповідач [PERSON] , третя особа [PERSON] та представники органу опіки і служби у справах дітей. У судовому засіданні представник позивача подав заяву про відмову від позовних вимог щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування будинком, оскільки її реєстрацію скасовано. До заяви додано Витяг про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 29 червня 2023 року №113 за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] підтвердила факт зняття її з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , зазначивши, що дитина - [PERSON] залишається зареєстрованою за вказаною адресою. Враховуючи думки учасників провадження та відсутність заперечень щодо клопотання представника відповідача, у судовому засіданні прийнято відмову позивача [PERSON] від позовних вимог щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування будинком, провадження у цій частині закрито на підставі пункту 4 частини першої статті 255 ЦПК України та продовжено розгляд справи за позовними [PERSON] до [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог: Служба у справах дітей Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області, [PERSON] , Орган опіки та піклування Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Про вказане рішення суду виготовлено повний текст ухвали суду. Заслухавши у судовому засіданні пояснення представника позивача, відповідача, третьої особи та представників органу опіки та служби у справах дітей, дослідивши у судовому засіданні письмові докази у справі та за відсутності в учасників провадження додаткових пояснень після досліджених доказів та заяв (клопотань), без проведення судових дебатів у порядку, встановленому частиною восьмою статті 279 ЦПК України, суд видалився до нарадчої кімнати, з якої повернувшись, проголосив вступну та резолютивну частину рішення. Обґрунтування позову. В обґрунтування заявлених вимог про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням зазначено, що позивач є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , де зареєстровані він, його дружина - [PERSON] , його син - [PERSON] , дружина сина - [PERSON] та донька сина - [PERSON] , [INFO] . 15 червня 2022 року [PERSON] самостійно, без попередження розірвала сімейні стосунки з сином позивача, вивезла з місця проживання всі свої речі і речі неповнолітньої доньки [PERSON] , і забравши доньку, виїхала в інше, невідоме місце проживання. Тобто, з 16 червня 2022 року [PERSON] та [PERSON] за місцем реєстрації не проживають, житловим будинком та господарськими будівлями не користуються, їх особисті речі за місцем реєстрації відсутні, кореспонденція на ім`я вказаних осіб не надходить. Після самостійного залишення місця реєстрації 15 червня 2022 року [PERSON] та [PERSON] до домоволодіння за адресою [ADDRESS] , не приїздили, до будинку та інших будівель не заходили. Поважні причини, за яких вони не користуватись будинком з 16 червня 2022 року і по даний час - відсутні. Перешкод в користуванні жилим приміщенням позивач та інші члени сім`ї відповідачам не чинили. Факти не користування [PERSON] та [PERSON] житловим будинком без поважних причин з 16 червня 2022 року та відсутність їх речей за вказаною адресою підтверджуються актами, складеними депутатом Пірнівської сільської ради Лебедівського старостинського округу Кисіль В.В. від 30 червня, 16 липня, 16 серпня, 16 вересня, 17 жовтня, 16 листопада та 16 грудня 2022 року. Оскільки, відповідачі не проживають в житловому будинку і не користуються ним більше шести місяців без поважних причин, витрати на утримання будинку не несуть, позивач, посилаючись на положення статей 316, 317, 319, 321, 405 ЦК України, звернувся до суду з позовом у якому просив визнати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування будинком за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні 30 червня 2023 року представник позивача подав заяву про відмову від позовних вимог у частині щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування будинком, оскільки її реєстрацію скасовано, підтримуючи позовні вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Щодо правової позиції сторін під час розгляду справи. Так, відповідно до статті 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Під час розгляду справи, представник позивача підтримав позовні вимоги у частині щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та просив їх задовольнити посилаючись на право позивача як власника майна. Відповідач, не заперечуючи факт добровільного залишення зареєстрованого місця проживання разом з дитиною, заперечувала проти позовних вимог, зазначивши, що вона, уклавши угоду з колишнім чоловіком, який є сином позивача, самостійно знялася з реєстрації. На даний час вона не має можливості зареєструвати своє місце проживання, оскільки перебуває у пошуках житла, яке планує придбати у власність, після чого зареєструватися та зареєструвати біля себе місце проживання дитини, яка нині зареєстрована за місцем проживання та реєстрації свого батька [PERSON] у будинку, який належить позивачу. Третя особа [PERSON] підтримав позовні вимоги, посилаючись на позицію позивача, який є його батьком та власником житлового приміщення, де зареєстрована його дитина. Представники Служби у справах дітей Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області та Органу опіки та піклування Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області заперечували проти позовних вимог, посилаючись на наявність висновку органу опіки. Фактичні обставини, встановлені судом. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин у їх сукупності, судом встановлено, що позивач - [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6-7). Стано на 23 січня 2023 року за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] - власник, [PERSON] - дружина, [PERSON] - син, [PERSON] - онука, [INFO] , зареєстрована з 5 жовтня 2017 року, [PERSON] - невістка, зареєстрована з 25 травня 2021 року (а.с. 19). Станом на 26 червня 2023 року [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не зареєстрована (а.с. 101). Як убачається із актів про встановлення факту проживання від 30 червня, 16 липня, 16 серпня, 16 вересня, 17 жовтня, 16 листопада, 16 грудня 2022 року та від 16 січня, 16 лютого, 16 березня, 16 квітня 2023 року за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані, але не проживають з 16 червня 2022 року, особисті речі відсутні (а.с. 12-18, 78-81). Зазначені обставини відповідачем [PERSON] не заперечуються, а тому не підлягають доказуванню відповідно до статті 82 ЦПК України, при цьому відповідачем зазначено про її бажання самостійно з дитиною залишити зареєстроване місце проживання, нині вона не має зареєстрованого місця проживання. Згідно висновку органу опіки та піклування Пірнівської сільської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Пірнівської сільської ради №92 від 12 червня 2023 року, 15 листопада 2014 року відділом реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] . У шлюбі народилась дитина - [PERSON] [INFO] , яка з 05 жовтня 2017 року по теперішній час зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] , без попередження батька дитини, вивезла свої речі і речі доньки та виїхала в інше місце проживання, забравши із собою дитину. Присутня на засіданні мати повідомила комісію, що зараз проживає з донькою в м. Вишгород та заперечує проти зняття з реєстрації її доньки. Зі слів матері, нерухоме майно, що належить їй на праві приватної власності, де можна зареєструвати місце проживання дитини у неї відсутнє. На даний час, відповідно до рішенням Вишгородського районного суду шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Орган опіки та піклування Пірнівської сільської ради, посилаючись на положення статей 7, 19, 155 СК України, частини четвертої статті 29 ЦК України, закону України «Про охорону дитинства», вважає за не доцільне зняття неповнолітньої дитини [PERSON] з місця реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с. 90-92). Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права. Частина перша статті 2 ЦПК України - завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частина перша статті 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частина перша статті 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У статті 12 ЦПК України зазначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а згідно із частинами третьою та четвертою вказаної статті цього Кодексу кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частина восьма статті 279 ЦПК України - при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи,які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Пункти 1, 2, 3, 4 частини першої статті 264 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми ЦК України при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Як встановлено судом, позивач [PERSON] є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у якому зареєстровані син власника - [PERSON] та малолітня онука власника - [PERSON] , [INFO] . Так, невістка позивача та мати дитини [PERSON] - [PERSON] з 15 листопада 2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із сином позивача - [PERSON] та [INFO] у них народилася спільна донька [PERSON] , яка з дня свого народження зареєстрована за зареєстрованим місцем проживання свого батька у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , який на праві власності належить позивачу [PERSON] . Отже, дитина [PERSON] , яка є онукою позивача, як члени сім`ї правомірно вселися та зареєстрована у спірному житловому приміщенні на законних підставах. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилається на те, що дитина [PERSON] не проживає у належному йому будинку без поважних причин, при цьому дитина залишається зареєстрованою, що порушує права позивача. Так, з 16 червня 2022 року мати дитини - [PERSON] залишила місце проживання разом з дитиною, при цьому дитина [PERSON] залишається зареєстрованою у будинку позивача разом із своїм батьком, оскільки мама дитини нині немає зареєстрованого місця проживання та, відповідно, немає можливості зареєструвати дитину. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частини другої, третьої, четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише при досягненні повноліття, оскільки в силу свого віку малолітня дитина не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Позбавлення дитини права користування житлом не відповідає інтересам дитини. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Враховуючи наведене, вибір місця проживання малолітньої дитини, в силу її віку і відповідно до закону не залежить від її волі, а визначається, зокрема, матір`ю, як законним представником. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі №466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі №368/750/16-ц (провадження №61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі №206/3425/18 (провадження №61-9122св19). Оскільки малолітні діти не можуть самостійно обирати місце свого проживання, факт їх не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення дітей права користування цим житлом. Оцінюючи поважність причин відсутності малолітньої [PERSON] у житловому приміщенні, яке належить позивачу, встановлено, що дитина не проживає у будинку з поважних причин, а тому з огляду на наведене, її не можна вважати такою, що втратила право на користування жилим приміщенням по місцю реєстрації за адресою: [ADDRESS] , разом із своїм батьком - [PERSON] . Відповідно до висновку органу опіки та піклування Пірнівської сільської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Пірнівської сільської ради №92 від 12 червня 2023 року, є недоцільним зняття неповнолітньої дитини [PERSON] з місця реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, матеріали справи не містять належних, допустимих та беззаперечних доказів того, що малолітня відповідач без поважних причин більше року не проживає у спірному будинку. На підставі вище викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення, оскільки доводи позивача щодо порушення відповідачем [PERSON] його права власності не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Варто зазначити, що реєстрація місця проживання є фактом, що підтверджує місцезнаходження особи і не впливає на володіння нерухомістю, право на яке документально підтверджено в установленому законом порядку. Висновок суду. З урахуванням викладеного, суд оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а в сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає що позов задоволенню не підлягає у зв`язку з необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог. Щодо розподілу судових витрат. З урахуванням положення статті 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed