Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-11 00:00:00

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін. У серпні 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] на її користь в порядку регресу грошові кошти у розмірі 40000 грн та понесені судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що сторони є спадкоємцями після [PERSON] . Покійний [PERSON] за життя уклав договір позики з [PERSON] та отримав кошти у сумі 160000 грн. 30.07.2022 позивач повернула [PERSON] грошові кошти, а останній передав їй оригінал боргової розписки. Оскільки спадщину прийнято позивачем у розмірі 3/4 частини та відповідачем - 1/4 частини, просить стягнути з відповідача на її користь суму боргу, який входить у спадкову масу, відповідно до розміру прийнятих часток. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Суд своєю ухвалою від 01.09.2022 відкрив провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів в порядку регресу за договором позики, постановив розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Суд своєю ухвалою від 04.11.2022 задовольнив клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Ткаченко Н.М. про залучення третьої особи, залучив до участі у справі в якості третьої особи Другу Лохвицьку державну нотаріальну контору, витребував докази. ІІІ. Позиції сторін. У судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог, з наступних підстав: неможливо достовірно встановити, що підпис на договорі позики здійснено [PERSON] , також достовірно не відомо чи отримував [PERSON] грошові кошти. Третя особа до судового засідання не з`явилася, завчасно подала заяву про слухання справи за її відсутності. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. 08.09.2020 між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) укладено договір позики на суму 160000 грн, строк надання позики 1 рік (а.с.11,57). Відповідно до розписка від 08.09.2020 [PERSON] отримав у борг від [PERSON] 160000 грн. 30.07.2022 грошові кошти у сумі 160000 грн у готівковій формі повернуті [PERSON] [PERSON] (а.с.12,56). [PERSON] помер [INFO] (а.с.13). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, зробленого станом на 19.01.2022 рік до обсягу спадкового майна після померлого [PERSON] входить: - 1/2 житловий будинок, загальною площею 75,5 кв. м., житлова площа 55,8 кв.м. що знаходиться за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки місця розташування 5322685802:02:001:0230, реєстраційний номер 1533088553226, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка), площа 0,25 га (будинок є спільною сумісною власністю подружжя); - земельна ділянка (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 3,6627 га, кадастровий номер 5322685800:00:007:0189, що знаходиться за адресою Полтавська обл., Лохвицький район (на даний час Миргородський район); - земельна ділянки, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: 5322685802:02:001:0231, площа 0.1525 га, адреса: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 1533258953226; - земельна ділянка, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: 5322685801:01:001:0363, площа 0,346 га, адреса: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 1533223353226; - земельна ділянка, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: 5322685802:02:001:0232, площа 0,474 га., адреса: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 1533199253226 (а.с.14-24). Після смерті [PERSON] заведена спадкова справа №102/2021 Другій лохвицькій державній нотаріальній конторі. У спадковій справі наявні заява-претензія з вимогами до спадкоємців АТ «Альфа-Банк» та претензія [PERSON] . [PERSON] на дату смерті був зареєстрований у будинку за адресою: [ADDRESS] , разом з ним були зареєстровані дружина - [PERSON] та дочка - [PERSON] . [PERSON] прийняв спадщину після смерті батька. [PERSON] прийняла спадщину після смерті батька. [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини після смерті свого чоловіка на користь доньки - [PERSON] . [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини після смерті свого батька на користь [PERSON] (а.с.90-133). У судовому засіданні свідок [PERSON] надав такі покази, що у 2019 році він познайомився з позивачкою [PERSON] , яка повідомила йому, що її батько хоче продати пай. Після чого, свідок зв`язавшись з її батьком, домовився про купівлю земельної ділянки за 160000 грн. Зустрівшись на заправці з батьком позивачки - [PERSON] , йому було передано кошти за пай та підписано договір. Потім батько позивачки помер та [PERSON] повернула [PERSON] кошти у сумі 160000 грн, підтвердженням є розписка про відсутність матеріальних претензій. V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1282 ЦК України визначено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Відповідно до ст. 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). У положеннях статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату. Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ч.1 ст.202, ч.3 ст. 203 ЦК України головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Отже, основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору позики та з`ясування питання про те, чи не укладений цей правочини з метою приховати інший та який саме. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» уточнює: за удаваним правочином (стаття 235) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Отже, правовим наслідком вчинення правочину для приховання іншого правочину є наступне: 1) Суд, на підставі статті 235 ЦК України, має визнати, що сторони вчинили саме той правочин, який вчинено насправді; 2) Суд вирішує спір із застосуванням норм діючого законодавства, що регулюють саме дійсний, а не удаваний правочин; 3) Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його: нікчемним або недійсним. Дослідивши матеріали справи та покази свідка, суд дійшов висновку про те, договір позики, укладений між [PERSON] та [PERSON] , є удаваним та фактично був спрямований на відчуження земельної ділянки, а це порушує публічний порядок держави, оскільки посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема об`єкт права власності українського народу - землю, як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, тому такий суперечить закону, тобто є нікчемним. У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено наступне. Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України; правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до положень пункту 15 Перехідних положень ЗК України в редакції, чинній на момент укладення спірного договору, до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 01 січня 2017 року, не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами «а» та «б» цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 01 січня 2017 року, в порядку, визначеному цим Законом. Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами «а» та «б» цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення). Таким чином, договір позики, який укладений під час дії заборони на відчуження земельних часток (паїв), в частині передачі прав на відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними в силу закону (нікчемними). Відповідно до частин першої та п`ятої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Позивач у позовній заяві не ставить вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. В свою чергу у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин) та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Отже, під час розгляду справи суд зв`язаний предметом і розміром заявлених особою вимог. Договір позики є удаваним та фактично спрямований на відчуження земельної ділянки, він є нікчемним правочином. Дослідивши докази, суд достовірно не встановив, чи дійсно договір та розписку підписано [PERSON] та чи отримував він кошти, таким чином позовні вимоги є необґрунтованими та у їх задоволенні необхідно відмовити. VІ. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1,2 ст. 141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, судові витрати позивача не відшкодовуються.

Outcome: dismissed