Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-26 00:00:00

В січні 2023 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Перша Київська державна нотаріальна контора, про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності, в якому просив суд встановити факт родинних відносин між [PERSON] та його батьком [PERSON] , який помер [INFO] , визнати за [PERSON] право власності на частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , визнати за [PERSON] право власності на частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Позовні вимоги вмотивовані тим, що [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина на майно. Позивач зазначає, 09.09.2020 р. позивач звернувся до нотаріальної контори з метою прийняття спадщини, а 11.01.2023 р. з метою видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири [ADDRESS] , але отримав відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки не було надано документів, які підтверджують факт родинних зв`язків з померлим [PERSON] , та документів, що посвідчують право власності спадкодавця на майно. Позивач зазначає, що він народився [INFO] у м. Києві, в свідоцтві про народження містяться відомості про батьків: мати- [PERSON] , батько- [PERSON] . Прізвище батька було записано за прізвищем матері на підставі ст. 55 ч.2 КпШС України, оскільки батьки не перебували у шлюбі. Позивач зазначає, що [PERSON] вважав своїм батьком, що стало підставою для встановлення факту родинних відносин, визнання права власності. У відзиві на позов представник відповідача заперечує щодо його задоволення, зазначає, що відповідач є дружиною померлого [PERSON] та спадкоємцем після його смерті. Звертає увагу, що спів падіння імені та по батькові батька позивача зазначеного в свідоцтві про народження і померлого [PERSON] не може бути достовірним доказом родинних відносин. Звертає увагу, що до вказаних правовідносин підлягає застосуванню норми КпШС України. Вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами родинних відносин з [PERSON] , а тому відсутні підстави для визнання його спадкоємцем першої черги та визнання за ним права власності на частину майна [PERSON] . У відповіді на відзив представник позивача зазначає, що предметом позовних вимоги є встановлення факту родинних відносин між батьком [PERSON] та сином [PERSON] . Вказаний спосіб захисту, на думку позивача, є належним та ефективним. Визнання батьківства з огляду на смерть [PERSON] є неможливим. Ухвалою судді від 06.02.2023 р. відкрито провадження в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 21.03.2023 р. витребувано в Першій Київській державній нотаріальній конторі належним чином завірену копію спадкової справи №778/2020 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , що була заведена 24.07.2020 року. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали за викладених у позовній заяві обставин, просили його задовольнити. Представник відповідача заперечила щодо задоволення позову. Третя особа в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не відомі. За приписами ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, показання свідків, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого записані [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження. 21.09.2012 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. [INFO] [PERSON] помер. З спадкової справи №778/2020 до майна [PERSON] вбачається, що 24.07.2020 р. з заявою про прийняття спадщини звернулась дружина [PERSON] , 09.09.2020 р. звернувся [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори від 11.01.2023 р. [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON] , частку земельної ділянки, що розташована за адресою: Київська область, макарівський район, Андріївська сільська рада, СТ «Джерело», оскільки не надані документи, що підтверджують факт родинних відносин з померлим [PERSON] , а саме, що [PERSON] є батьком [PERSON] , а також не надані документи, що посвідчують право власності спадкодавця на вищевказане майно. Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Позивач звернувся до суду з позовом про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності, оскільки вважає [PERSON] , який помер [INFO] , своїм батьком. Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Для спадкування за законом мають існувати чітко визначені юридичні факти, що підтверджують наявність: родинних відносин (певний ступінь споріднення зі спадкодавцем); сімейних відносин; відносин із утримання (перебування на утриманні спадкодавця спадкоємцем не менш як 5 років до часу відкриття спадщини). Позитивні юридичні факти, тобто ті, які повинні існувати на час відкриття спадщини і можуть зумовлювати, за передбачених у ЦК України умов, виникнення права на спадкування за законом. Аналіз положень глави 68 ЦК України дозволяє стверджувати, що для спадкування за законом мають існувати чітко визначені юридичні факти, що підтверджують наявність: родинних відносин (певний ступінь споріднення зі спадкодавцем); квазіродинних відносин (усиновлення спадкоємця чи спадкодавця); сімейних відносин (шлюб зі спадкодавцем; проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як 5 років до часу відкриття спадщини); відносин із утримання (перебування на утриманні спадкодавця спадкоємцем не менш як 5 років до часу відкриття спадщини). Чинне законодавство не містить вичерпного переліку засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватися факт родинних відносин, тому застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування. У постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 638/15738/17 (провадження № 61-15921св19) зроблено висновок про те, що до заяви про встановлення факту родинних відносин, в якій зазначається мета, з якою заявник просить встановити цей факт, можуть додаватися не тільки такі письмові докази, як свідоцтва про народження, шлюб, смерть, актові записи про народження та смерть. Доказами, які підтверджують наявність цього юридичного факту також можуть бути: акти, анкети, автобіографії, листівки, сімейні фотографії, листи ділового та особистого характеру, особові справи, рішення судів, ордери на вселення, обмінні ордери, погосподарські книги, виписки з домових книг та інші документи, які у собі містять відомості про родинні відносини осіб. Крім того, судами підлягають врахуванню довідки органів реєстрації актів цивільного стану про неможливість поновлення втрачених записів, внесення змін і доповнень, виправлень у записи актів цивільного стану. Також мають враховуватися показання свідків, яким достовірно відомо про стосунки померлого із заявником. Цей перелік не є вичерпним. На підтвердження обставин наявності родинних стосунків з [PERSON] позивач надав свідоцтво про народження, за яким батьком записаний [PERSON] , фотознімки, листування. Між тим, надане листування, як докази, суд сприймає критично, оскільки не доведено того, що саме [PERSON] був відправником вказаних листів. Запис про батька [PERSON] здійснено за прізвищем матері, а ім`я та по-батькові дитини - записано за її вказівкою, не доводить кровного споріднення позивача та спадкодавця [PERSON] , та не може бути достатньою підставою для задоволення позову. Позивач, допитаний як свідок, пояснив суду, що [PERSON] є його батьком та визнавав позивача своїм сином за життя. В дитинстві [PERSON] займався вихованням позивача, дарував подарунки, разом проводили свята. Батька пам`ятає з п`яти років, [PERSON] часто перебував за кордоном на заробітках. З 1991 року [PERSON] постійно перебував в Києві, проживали разом до 1996 року. Свідок [PERSON] (мати позивача) пояснила суду, що з [PERSON] познайомилась у 1984 році в Києві. У 1985 році народився позивач, [PERSON] визнавав себе батьком. Зазначає, що планували з [PERSON] укласти шлюб, але [PERSON] перебував на заробітках за кордоном та внаслідок аварії на ЧАЕС, вони переїхали до Криму. [PERSON] постійно турбувався про сина, давав кошти на його утримання. Фактично стосунки з [PERSON] припинились у 1996 році. У свідоцтві про народження [PERSON] батька записали зі слів матері через вимоги закону. Свідок [PERSON] зазначає, що проживала по сусідству з [PERSON] , були у дружніх стосунках, проводили разом свята. Про [PERSON] як сина [PERSON] ніколи не чула. З 1997 року [PERSON] проживав з [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила суду, що була знайома з [PERSON] з народження, проживали по сусідству, з [PERSON] він проживав з 1995 року, про дітей [PERSON] ніколи не розповідав. Свідок [PERSON] пояснила суду, що знайома була з [PERSON] з дитинства, проживали по сусідству, проводили разом свята. Дітей в [PERSON] не було, з 1990 років він проживав з [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила суду, що з [PERSON] знайома з інституту, разом навчались. Вперше почула про [PERSON] у 1974 році, а в 1985 році дізнавалась, що [PERSON] завагітніла він нього. Сумнівів в тому, що [PERSON] був батьком [PERSON] в неї не було, вони разом проводили свята. Відносини у [PERSON] з [PERSON] припинились, коли їх сину було дев`ять років, загалом прожити понад десять років. Підтвердила, що на фотознімках [PERSON] разом з [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила суду, що з [PERSON] разом працювала, у 1984 році вона почала зустрічатись з [PERSON] , у 1985 році дізналась, що в них буде дитина. Вони проживали як сім`я, підтримували відносини до 1995 року, останній раз бачила [PERSON] у 1995 році. Показання допитаних свідків без підтвердження їх достовірності іншими засобами доказування (письмовими доказами), не можуть бути покладені в основу рішення, оскільки з показань свідків неможливо достовірно встановити ані конкретний період часу, протягом якого мати позивача нібито проживала спільно із [PERSON] , ані народження у них дитини - позивача у справі, місце такого проживання, ані наявність у них спільного побуту та спільного господарства, ані характеру та розміру участі [PERSON] у вихованні та утриманні позивача. Судом враховано, що з моменту припинення відносин [PERSON] та [PERSON] (як зазначили свідки та сторона позивача з 1996 року) минуло майже тридцять років, а тому вказані покази ставляться під сумнів. Відтак, показання свідків дозволяють зробити лише припущення щодо існування обставин, про які вони повідомили. При цьому, свідки позивача зазначали, що [PERSON] визнавав сином [PERSON] , а свідки відповідача - ніколи про [PERSON] , як сина [PERSON] , не чули. Оскільки [PERSON] народився [INFO] , до вказаних правовідносин підлягають застосуванню норми КпШС України. Відповідно до ст. 55 КпШС України, якщо батьки не перебувають у шлюбі між собою, запис про матір дитини провадиться за заявою матері, а запис про батька дитини - за спільною заявою батька і матері дитини, або батько записується згідно з рішенням суду. В разі смерті матері, визнання матері недієздатною, позбавлення її батьківських прав, а також при неможливості встановити місце її проживання, запис про батька дитини провадиться за заявою батька. При народженні дитини у матері, яка не перебуває в шлюбі, якщо немає спільної заяви батьків і рішення суду про встановлення батьківства, запис про батька дитини в книзі записів народжень провадиться за прізвищем матері, ім`я, по батькові та національність батька дитини записуються за її вказівкою. В разі смерті матері, визнання матері недієздатною, позбавлення її батьківських прав, а також при неможливості встановити місце її проживання, запис відомостей про матір і батька дитини провадиться за правилами, викладеними в цій статті, за заявою осіб, зазначених у статті 163 цього Кодексу. Ст. 53 КпШС України було передбачено, що походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір`ю дитини в державні органи запису актів громадянського стану. В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. На суд покладено обов`язок вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб. У той же час, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу. Такі правові висновки є усталеними та знаходять втілення, зокрема, у постановах Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 908/2637/20, від 29.09.2021 у справі № 910/17079/19, від 16.09.2021 у справі № 922/3059/16, від 26.01.2021 у справі № 923/722/19, від 29.10.2020 у справі № 917/814/16, від 29.01.2020 у справі № 904/5265/18, від 28.01.2020 у справі № 912/653/19, від 06.11.2019 у справі № 909/51/19, від 25.06.2019 у справі № 5023/5836/12, від 19.06.2019 у справі № 910/19581/16, від 05.06.2019 у справі № 909/452/18, від 18.03.2019 у справі № 908/1165/17, від 06.12.2018 у справі № 902/1592/15. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. . Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19). Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19. Між тим, позивач звернувся до суду з позовом про встановлення факту родинних відносин, вимог про встановлення факту батьківства не входило до предмета позову. За своєю суттю встановлення факту родинних відносин можливе у разі, якщо особа, яка дійсно перебуває у родинних відносинах з іншою особою, не може цього довести через певні перешкоди, такі як втрата документів, що підтверджують родинні стосунки, допущені помилки в написанні прізвища чи імені в існуючих документах, тощо. Проте, у разі якщо особи не перебувають у родинних відносинах, але фактично вважають себе народженими від певної особи, захист прав у такому випадку відбувається шляхом встановлення батьківства чи встановлення факту визнання батьківства. Тобто, встановлення родинних відносин між заявником та [PERSON] можливе лише за умови безумовного підтвердження між ними родинних відносин. З наявних у матеріалах справи доказів не вбачається, що за час життя [PERSON] було встановлено факт його батьківства щодо [PERSON] . Відповідно до ст. 130 СК України у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. На думку суду, якщо діти спадкодавця були народженні поза шлюбом, в цьому випадку, факт біологічного зв`язку підлягає доведенню чи спростуванню шляхом проведення відповідних медичних досліджень. Належними, достатніми та допустимими доказами родинних відносин померлого з позивачем, були би відповідні висновки судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи на предмет кровного споріднення позивача з [PERSON] . Як зазначив Верховний Суд у постанові від 17.12.2021 року у справі №683/1732/17, доказова цінність такого тесту ДНК переважає будь-який інший доказ на підтвердження або оспорення кровного споріднення та має вирішальне значення у вирішенні спору цієї категорії. Враховуючи те, що факт родинних відносин позивача з [PERSON] залишився недоведеним, позивачем не надано суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, які підтверджують, що [PERSON] за життя визнавав своє батьківство відносно [PERSON] , а тому відсутні підстави для встановлення факту родинних відносин між позивачем та [PERSON] , який помер. Позовна вимога про визнання права власності є похідною від вимоги про встановлення факту родинних відносин, яка задоволенню не підлягає, а тому в цій частині потрібно також відмовити. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилаються, підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності, суд не вбачає. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed