Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся\~до суду\~із позовом\~до [PERSON] \~про стягнення\~боргу за\~договором позики, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 21 березня 2018 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики грошових коштів в сумі 60000,00 гривень. Відповідач згідно договору позики зобов`язувався повернути вищевказану суму грошових коштів позивачу до 21 березня 2021 року, про що надав відповідну розписку. У зазначений термін відповідач грошові кошти позивачу не повернув, мотивуючи це відсутністю вільних коштів. Позивачем були вжиті заходи досудового врегулювання спору шляхом направлення відповідачу вимоги про повернення коштів проте, на теперішній час відповідач ухиляється від повернення грошивих коштів, чим порушив взяті на себе зобов`язання, а тому позивач [PERSON] просить суд стягнути на його користь з відповідача [PERSON] суму боргу за договором позики у розмірі 60000,00 грн., а також понесені судові витрати. У судове засідання позивач не з`явився, надав суду клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просить задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, причин неявки суду не повідомив, про день та час слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином в порядку ч. 11\~ст. 128 ЦПК України, якою передбачено, що відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Оголошення про виклик до суду відповідача було опубліковано на офіційному веб-сайті судової влади 16.03.2023, 20.04.2023 та 12.06.2023 року. Відзиву на позовну заяву та будь яких клопотань до суду від відповідача не надходило. Відповідно до ч. 4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі наявних у справі доказів, зі згоди представника позивача, прийнято рішення про заочний розгляд справи на підставі ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою у судове засідання сторін на підставі ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши докази по справі, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з нижченаведених підстав. Відповідно до\~ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Положеннями ч.2\~ст. 1047 ЦК України\~визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, відповідно до положень ст.ст.1046-1047 ЦК України, а також правової позиції, викладеної в постанові Верховного суду України від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц випливає, що підтвердженням факту передачі грошей є розписка і в такій ситуації не обов`язково укладати окремий договір позики або нотаріально посвідчувати підпис боржника. Статтею 202 ЦК України, визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1, 2\~ст. 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору, за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України від 18.01.2017 р. у справі №6-2789цс16. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики суд повинен виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки. Такий висновок зробив Верховний суд України 18.09.2013р. у справі №6-63 цс13, від 11.11.2015р. у справі №6-1967цс15, 12.04.2017 р. у справі №6-487цс17. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що 21.03.2018 року позивач [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] та відповідач [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] уклали договір позики, згідно якого позивач передає відповідачу грошові кошти в сумі 60000 грн. 00 коп. (шістдесят тисяч\~ гривень\~нуль копійок)\~ готівкою, а відповідач зобов`язується повернути отриману суму до 21.03.2021 року(а.с.9). Згідно оригіналу розписки до договору позики від 21.03.2018 року, відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 60000 грн. та зобов`язався повернути вищевказані грошові кошти до 21.03.2021 року (а.с.19). Позивач 17.03.2022 року направив на адресу відповідача Вимогу про повернення грошових коштів в сумі 60000 грн., оскільки строк повернення коштів - 21.03.2021 р. сплинув (а.с.5). Відповідач отримав Вимогу позивача про повернення грошових коштів в сумі 60000 грн. та згідно листа від 23.11.2022 року повідомив позивача, що визнає борг на вищевказану суму грошових коштів, проте повернути його не може через відсутність грошових коштів (а.с.4). Відповідно до вимог ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно положень ст..ст.\~525,526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства ,а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 610\~ЦК України порушенням\~зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання(ст. 625 ЦК України). Враховуючи вище викладене, суд приходить до переконання, що відповідач [PERSON] , як позичальник за договором позики, до теперішнього часу ухиляється від повернення суми боргу, чим порушує взяті на себе зобов`язання. За таких обставин суд вважає доведеним факт неповернення коштів позичальником [PERSON] позикодавцю [PERSON] , а тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 2\~ст.141 ЦПК України\~у разі задоволення позову судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved