Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-16 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в якому просили виселити з кімнати № [NUMBER] гуртожитку ДП «Іллічівський морський торговельний порт», що розташована в будинку [ADDRESS] відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та вселити до спірної кімнати [ADDRESS] , позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Крім цього, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , ДП «ІМТП», правонаступником якого є ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ», в якому просили визнати недійсним ордер №8, виданий 04.11.2002 року на підставі рішення житлово-побутової комісії ДП «ІМТП» на право зайняття зазначеними відповідачами кімнати № [NUMBER] гуртожитку ДП «Іллічівський морський торговельний порт», що розташована в будинку [ADDRESS] (т.1 а.с.3-6, т.3 а.с.3-7). В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що [PERSON] працівнику ДП «ІМТП», колишньому чоловіку позивача [PERSON] та батькові позивачів, за рішенням житлово-побутової комісії ДП «ІМТП» № 14 від 15.11.1995 року, видано 10.01.1996 року ордер № 87 на житлову кімнату № [NUMBER] площею 39,8 кв.м. в гуртожитку, розташованому за адресою: [ADDRESS] . За вказаним ордером надано право позивачам на вселення разом із [PERSON] , як членам його родини. Після чого, у 2002 році [PERSON] вирішив здійснити обмін кімнати № [NUMBER] у гуртожитку, належному ДП «ІМТП», на кімнату № [NUMBER] , яку займала родина [PERSON] . На підставі ордеру № 8 від 04.11.2002 року виданого на підставі рішення житлово-побутової комісії ДП «ІМТП» 23.10.2002 року за № 9, відповідач [PERSON] та члени його сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вселились до кімнати № [NUMBER] в гуртожитку ДП «ІМТП». [PERSON] , згоди на обмін кімнати не надала та він не здійснився, та у подальшому 16.02.2005 року був скасований рішенням житлово-побутової комісії ДП «ІМТП» за № 9. Позивачі зазначають, що не можуть користуватися спірною кімнатою № [NUMBER] в гуртожитку, оскільки у ній проживає сім`я [PERSON] , яка користується спірною кімнатою. При цьому відповідачі у встановленому порядку не позбавлені права користування кімнатою № [NUMBER] у вищевказаному гуртожитку, яка була виділена їм у користування. Наголошують на тому, що більше десяти років в судах різних інстанцій перебували цивільні справи за якими, як [PERSON] , так і сім`я [PERSON] намагались визнати позивачів такими, що втратили право користування спірною кімнатою в гуртожитку. У зв`язку із чим позивачі змушені були звернутись до суду із позовом про визнання ордеру № 8 виданого 04.11.2002 року на спірну кімнату в гуртожитку ДП «ІМТП» відповідачу [PERSON] та його сім`ї недійсним. Враховуючи викладене, просять суд виселити з кімнати № [NUMBER] гуртожитку, що розташована в будинку [ADDRESS] відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та вселити до кімнати № [NUMBER] позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , також позивачі просять визнати недійним ордер № 8 виданий 04.11.2002 року на кімнату № [NUMBER] відповідачу [PERSON] та його сім`ї. Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 28.08.2014 року відкрито провадження у цивільній справі №501/3952/14-ц про виселення із житлового приміщення та вселення (т.1 а.с.1). Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 02.12.2014 року зупинено провадження у цивільній справі №501/3952/14-ц про виселення із житлового приміщення та вселення до розгляду справи Апеляційним судом одеської області (т.1 а.с.76). Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 05.03.2015 року відкрито провадження у цивільній справі №501/1035/15-ц про визнання ордеру на жиле приміщення недійсним (т.3 а.с.1). Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 01.12.2015 року позов [PERSON] та інших позивачів у цивільній справі №501/1035/15-ц про визнання ордеру на жиле приміщення недійсним залишено без розгляду (т.3 а.с.116). Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 27.01.2016 року ухвалу суду від 01.12.2015 року скасовано, а справу направлено для розгляду по суті (т.3 а.с.148-152). Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 05.12.2016 року зупинено провадження у цивільній справі №501/1035/15-ц про визнання ордеру на жиле приміщення недійсним у зв`язку із перебуванням цивільної справи №501/2127/13-ц за позовом [PERSON] та інших позивачів до [PERSON] та інших про зобов`язанням виконати рішення житлово-побутової комісії та переселення у раніше займане приміщення, та за зустрічним позовом про визнання [PERSON] та інших позивачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням в гуртожитку в касаційній інстанції (т.3 а.с.203). Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 25.01.2016 року поновлено провадження у цивільній справі №501/3952/14-ц про виселення із житлового приміщення та вселення (т.1 а.с.78). Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 16.02.2016 року зупинено провадження у цивільній справі №501/3952/14-ц про виселення із житлового приміщення та вселення до розгляду справи Апеляційним судом Одеської області (т.1 а.с.93). Ухвалами Іллічівського міського суду Одеської області від 26.07.2016, 16.01.2018 та 24.07.2018 відмовлено представнику позивачів [PERSON] - адвокату Шиєнкову Я.Є. у задоволенні заяви про відновлення провадження у цивільній справі №501/3952/14-ц про виселення із житлового приміщення та вселення (т.1 а.с.144-145, 176-178). Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 04.10.2018 року у зв`язку із поданням суддею Журавлем П.І. заяви про відставку, цивільну справу № 501/3952/14-ц про виселення із житлового приміщення розподілено та визначено головуючим суддею Пушкарського Д.В. (т.1 а.с.216-218). Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 14.11.2019 року поновлено провадження у цивільній справі №501/3952/14-ц про виселення із житлового приміщення (т.2 а.с.56). Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 13.04.2020 року провадження у цивільній справі №501/1035/15-ц про визнання ордеру на жиле приміщення недійсним поновлено (т.3 а.с.208). Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 08.12.2020 року цивільні справи №501/3952/14-ц та 501/1035/15-ц об`єднані в одне провадження (т.2 а.с.134-135). Відповідачі просили розглядати справу без їх участі (т.3 а.с.72). При розгляді справи представник позивачів Шиєнков Я.Є. позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити, посилаючись на обставини того, що відповідачі у спірній кімнаті № [NUMBER] гуртожитку проживають незаконно, перешкоджають позивачам у користуванні належною їм кімнатою, тому повинні бути виселені із зазначеної кімнати. При розгляді справи та у відзиві на позов представник відповідача [PERSON] у задоволенні позову просив відмовити посилаючись на його необґрунтованість, вважаючи позивачів такими, що не проживають у спірній кімнаті без поважних причин, а підстави для визнання ордеру недійним відсутні. Відповідач ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» надав до суду відзив на позов в якому у задоволенні позову просив відмовити, заяву про застосування строків позовної давності, та заяву про розгляд справи без участі представника порту (т.1 а.с.169-170, т.3 а.с.58-59, 171). Виконавчий комітет Чорноморської міської ради Одеської області надав до суду заяву в якій розгляд справи просив проводити за відсутності представника на підставі наявних доказів за матеріалами справи (т.1 а.с.89-90, 103-104). [PERSON] в судове засідання не з`явився, пояснень щодо позову не надав. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Ордером на житлову площу в гуртожитку № 87 від 10.01.1996 року, встановлено, що працівнику ДП «ІМТП» [PERSON] надано право зайняття із сім`єю з 5-ти осіб: дружини [PERSON] , синів [PERSON] , [PERSON] , доньки [PERSON] кімнати № [NUMBER] у гуртожитку ДП «ІМТП», площею 39,8 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.15). Відповідно до довідки про склад сім`ї та прописки, за адресою: [ADDRESS] , проживають та прописані наймач [PERSON] , [PERSON] - 01.03.1996 року, [PERSON] , [PERSON] - 29.08.2003 року, [PERSON] - 15.11.2011 року, малолітня [PERSON] - 12.09.2012 року (т.1 а.с.158). У 2001 році шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (т.3 а.с.91). Фотокопією ордеру на житлову площу в гуртожитку №166 від 01.02.1996 року встановлено, що працівнику ДП «ІМТП» [PERSON] надано право зайняття із сім`єю з 3-х осіб: дружини [PERSON] , синів [PERSON] , [PERSON] кімнати № [NUMBER] у гуртожитку ДП «ІМТП», площею 18 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (т.3 а.с.13). Відповідно до повідомлень Іллічівського МВ ГУДМС України в Одеській області наданих на запит суду, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані в кімнаті [ADDRESS] (т.1 а.с.28-32 зв.) У 2002 році [PERSON] погодився на обмін кімнати № [NUMBER] на кімнату № [NUMBER] , яку займала сім`я [PERSON] 04.11.2002 року, на підставі рішення житлово-побутової комісії від 23.10.2002 року, [PERSON] видано ордер на право зайняття кімнати [NUMBER], а [PERSON] видано ордер на право зайняття кімнати № [NUMBER] у складі сім`ї з п`ятьох осіб. При цьому з 2002 року сім`я [PERSON] фактично проживає у кімнаті [NUMBER], зберігаючи реєстрацію у кімнаті [NUMBER] вищевказаного гуртожитку (т.3 а.с.8-9). Відповідно до копії виписки з протоколу №3 засідання житлово-побутової комісії Іллічівського морського торгівельного порту від 16.02.2005 року, постановлено відмінити рішення від 23.10.2002 року, протокол №9 з питання обміну кімнат між [PERSON] та [PERSON] (т.3 а.с.12). Відповідно до копії рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 03.10.2012 року, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] та інших, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням (т.3 а.с.18-19). З копії наказу Міністерства інфраструктури України № 319 від 16.09.2016 року та копії Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 22267193 від 28.09.2016 року встановлено, що ДП «Іллічівський морський торговельний порт» перейменований у ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» (т.1 а.с.147-152). Рішенням Чорноморської міської ради Одеської області від 17.12.2022 року № 144-VII надано згоду на прийняття у комунальну власність гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Потім 20.12.2022 року затверджено акт приймання-передачі гуртожитку та рішенням № 316 від 31.01.2023 року вказаний житловий комплекс залишено у статусі гуртожитку, та дозволено приватизацію його жилих та нежилих приміщень, що встановлено переглядом веб-сторінки Чорноморської міської ради. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31.10.2019 року по цивільній справі 501/2127/13-ц касаційну скаргу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] залишено без задоволення, а рішення апеляційного суду Одеської області від 21.04.2016 року в частині відмови у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в особі законного представника - [PERSON] , (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] , ДП «Іллічівський морський торговельний порт») про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням в гуртожитку залишено без змін. Із вказаної постанови касаційної інстанції слідує, що цивільна справа розглядалась судами неодноразово. За наслідками касаційного перегляду, суд погодився із висновком апеляційного суду про те, що сім`я [PERSON] , незважаючи на скасоване у 2005 році рішення про надання дозволу на обмін кімнатами, продовжує проживати у кімнаті № [NUMBER] вищевказаного гуртожитку, перешкоджаючи [PERSON] , її дітям та онуці користуватись спірним житловим приміщенням,у зв`язку із чим [PERSON] та її діти та онука не проживають у спірному приміщенні із поважних причин. Таким чином, в силу приписів ч.4 ст.82 ЦПК України вказана обставина не підлягає доказуванню у цій справі (т.4 а.с.19-34). Положеннями ч.1 ст. 13, ч.2 ст.264 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч.1, 7 ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. Так, порядок надання та користування житловою площею в гуртожитках визначений ст.ст.127-131 ЖК України. Відповідно до положень ст.ст.128, 129 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації та відповідного профспілкового комітету. На підставі рішення про надання житлової площі в гуртожитку адміністрація підприємства видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Приписами частини 1, 2 ст.58 ЖК України визначено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Із змісту ст.59 ЖК України вбачається, що ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами невідповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі. Із приписів частини 6 ст.86 ЖК України (редакція на час виникнення правовідносин) обмін жилими приміщеннями не допускається, якщо жиле приміщення є службовим або знаходиться в гуртожитку. Пунктом 15 Примірного положення про гуртожитки від 03.06.1986 року за № 208 встановлено, що жила площа в гуртожитку не підлягає обміну, розділу, бронюванню і здачі в піднайом (редакція на час виникнення правовідносин). Пунктом 17 Примірного положення про гуртожитки від 03.06.1986 року за № 208 визначено, що громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користування, вправі вселити в займані приміщення своїх неповнолітніх дітей. Вселення інших членів сім`ї в указані приміщення допускається з дозволу адміністрації, профспілкового комітету підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім`ї громадянина, які проживають разом з ним. Відповідно до пункту 19 Примірного положення про гуртожитки, переселення у випадку необхідності громадян з одного житлового приміщення у інше в даному гуртожитку провадиться за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, профспілкового комітету з наданням нового ордеру. З матеріалів справи видно, що вирішення питання переселення сім`ї [PERSON] та сім`ї [PERSON] з кімнати № [NUMBER] до кімнати № [NUMBER] в гуртожитку, адміністрацією ДП «ІМТП» не розглядалось та рішення про переселення відсутнє. Положеннями ст.ст.125, 132 ЖК України визначено перелік осіб, яких не може бути виселено із гуртожитку без надання іншого жилого приміщення. При цьому, судом, при розгляді даної справи необхідно перевірити критерії напрацьовані ЄСПЛ на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Щодо позовних вимог [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення та вселення, то суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст.ст.128, 129 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації та відповідного профспілкового комітету. На підставі рішення про надання житлової площі в гуртожитку адміністрація підприємства видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Із приписів ч.6 ст.86 ЖК України (редакція на час виникнення правовідносин) обмін жилими приміщеннями не допускається, якщо жиле приміщення є службовим або знаходиться в гуртожитку. Аналогічні положення щодо заборони обміну жилої площі в гуртожитках закріплену у пункті 15 Примірного положення про гуртожитки від 03.06.1986 року за №208 встановлено, що жила площа в гуртожитку не підлягає обміну, розділу, бронюванню і здачі в піднайом. Правова позиція Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Це право охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У рішенні ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява №30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займане або створене. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язківіз конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява№58255/00). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява№19009/04). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява №39948/06). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява №20082/02). Навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява №7205/02; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»; рішення від 15 січня2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява №3572/06). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява №33202/96). Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Матеріалами справи встановлено, що позивачі на підставі ордеру на житлову площу в гуртожитку №87 від 10.01.1996 року, вселились до кімнати № [NUMBER] у гуртожитку ДП «ІМТП», за адресою: [ADDRESS] , де зареєстровані відповідно до довідки про склад сім`ї та прописки(т.1 а.с.15, 158). Відповідач [PERSON] та його сім`я відповідно до ордеру на житлову площу в гуртожитку №166 від 01.02.1996 року набули право користування кімнатою № [NUMBER] у гуртожитку ДП «ІМТП», за адресою: [ADDRESS] де і зареєстровані на час розгляду справи у суді (т.1 а.с.28-32, т.3 а.с.13). У 2002 році [PERSON] погодився на обмін кімнати № [NUMBER] на кімнату № [NUMBER] , яку займала сім`я [PERSON] 04.11.2002 року, на підставі рішення житлово-побутової комісії від 23.10.2002 року, [PERSON] видано ордер на право зайняття кімнати [NUMBER] , а [PERSON] видано ордер на право зайняття кімнати № [NUMBER] у складі сім`ї з п`ятьох осіб. Відповідно до копії виписки з протоколу №3 засідання житлово-побутової комісії Іллічівського морського торгівельного порту від 16.02.2005 року, постановлено відмінити рішення від 23.10.2002 року, протокол №9 з питання обміну кімнат між [PERSON] та [PERSON] (т.3 а.с.12). Відповідно до копії рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 03.10.2012 року, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] та інших, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням (т.3 а.с.18-19). Із матеріалів справи видно, що з 2002 року сім`я [PERSON] фактично проживає у кімнаті [NUMBER], зберігаючи реєстрацію у кімнаті № [NUMBER] вищевказаного гуртожитку, незважаючи навіть на скасування у 2005 році рішення про надання дозволу на обмін кімнати (т.3 а.с.8-9). Позивач [PERSON] її діти та онука не проживають у спірній кімнаті з 2002 року і на час розгляду даної справи у суді з поважних причин, що встановлено матеріалами даної судової справи, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 21.04.2016 року, Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31.10.2019 року по цивільній справі 501/2127/13-ц. Враховуючи приписи ч.1, 2 ст.58, ч.6 ст.86 ЖК України, пункту 15 Примірного положення про гуртожитки від 03.06.1986 року за № 208 суд приходить до висновку, що рішення житлово-побутової комісії від 23.10.2002 року щодо обміну кімнатами № [NUMBER] та [ADDRESS] про суперечить вищезазначеним приписам, оскільки приймаючи вказане рішення, житлово-побутова комісія ДП «ІМТП» вийшла за межі своїх повноважень, фактично змінивши умови набуття права на користування спірною кімнатою № [NUMBER] в гуртожитку, яка не була вільною. Таким, чином рішення житлово-побутової комісії ДП «ІМТП» від 23.10.2002 року оформлене протоколом за №9 (т.1 а.с.18) є незаконним. За таких обставин, виходячи з того, що у порушення вимог ч.1, 2 ст.58, ч.6 ст.86 ЖК України відповідачу [PERSON] та членам його сім`ї 04.11.2002 року на підставі незаконного рішення житлово-побутової комісії ДП «ІМТП» від 23.10.2002 року оформленого протоколом за № 9 було видано ордер № 8 на спірну кімнату № [NUMBER], суд приходить до висновку, що вказаний ордер є таким, що не має юридичної сили з моменту його видачі. При цьому, відміна 16.02.2005 року житлово-побутовою комісією ДП «ІМТП» рішення від 23.10.2002 року, протокол № 9 з питання обміну кімнат між [PERSON] та [PERSON] не впливає на правову оцінку дій сторін в межах заявлених позовних вимог (т.1 а.с.12). Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не проживають у спірному житлі з 2002 року з поважних причин, а спірну кімнату № [NUMBER] гуртожитку неправомірно займає відповідач [PERSON] та його сім`я, які з поміж іншого, набули право користування кімнатою № [NUMBER] у гуртожитку у 1996 році та зареєстровані у зазначеній кімнаті на час розгляду справи у суді (т.1 а.с.28-32, т.3 а.с.13). Відповідно заперечення відповідача [PERSON] , членів його сім`ї та представника відповідача у цій частині позову є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи. Позовні ж вимоги [PERSON] та членів її сім`ї, їх представника про виселення [PERSON] та членів його сім`ї з кімнати [NUMBER] гуртожитку, зокрема, в інше житлове приміщення, кімнату [NUMBER] гуртожитку, яка належить відповідачам на праві користування буде пропорційним та не буде для них надмірним тягарем. Вселення ж позивачів до спірної кімнати № [NUMBER] гуртожитку буде відповідати легітимній меті подальшого користування спірним житловим приміщенням. Щодо позовних вимог [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання ордеру на жиле приміщення недійним, то суд зазначає наступне. Приписами частини 6 ст.86 ЖК України (редакція на час виникнення правовідносин) встановлено, що обмін жилими приміщеннями не допускається, якщо жиле приміщення є службовим або знаходиться в гуртожитку. Пунктом 15 Примірного положення про гуртожитки від 03.06.1986 року за № 208 встановлено, що жила площа в гуртожитку не підлягає обміну, розділу, бронюванню і здачі в піднайом (редакція на час виникнення правовідносин). Пунктом 17 Примірного положення про гуртожитки від 03.06.1986 року за № 208 визначено, що громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користування, вправі вселити в займані приміщення своїх неповнолітніх дітей. Вселення інших членів сім`ї в указані приміщення допускається з дозволу адміністрації, профспілкового комітету підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім`ї громадянина, які проживають разом з ним. Приписами частини 1, 2 ст. 58 ЖК України визначено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Із змісту ст. 59 ЖК України вбачається, що ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі. Із матеріалів справи видно та в ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] та його сім`я відповідно до ордеру на житлову площу в гуртожитку № 166 від 01.02.1996 року набули право користування кімнатою № [NUMBER] у гуртожитку ДП «ІМТП», за адресою: [ADDRESS] де і зареєстровані на час розгляду справи у суді (т.1 а.с.28-32, т.3 а.с.13). Рішення житлово-побутової комісії від 23.10.2002 року щодо обміну кімнатами № [NUMBER] та [ADDRESS] прийнято у порушення вищевказаних приписів частин 1, 2 ст.58, ч.6 ст.86 ЖК України, пункту 15 Примірного положення про гуртожитки від 03.06.1986 року за №208, житлово-побутова комісія ДП «ІМТП» вийшла за межі своїх повноважень, фактично змінивши умови набуття права на користування спірною кімнатою № [NUMBER] в гуртожитку, яка не була вільною, отже, рішення житлово-побутової комісії ДП «ІМТП» від 23.10.2002 року оформлене протоколом за №9 (т.1 а.с.18) є незаконним, а ордер №8 на спірну кімнату № [NUMBER] , є таким, що не має юридичної сили з моменту його видачі, відповідно [PERSON] та члени його сім`ї є такими, що не набули права на проживання у спірній кімнаті. При цьому, як вже зазначалось судом, відміна 16.02.2005 року житлово-побутовою комісією ДП «ІМТП» рішення від 23.10.2002 року, протокол № 9 з питання обміну кімнат між [PERSON] та [PERSON] не впливає на правову оцінку дій сторін в межах заявлених позовних вимог (т.1 а.с.12). Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що ордер втратив юридичну силу, у зв`язку із чим підстави для визнання ордеру відсутні, а тому позов у цій частині з огляду на необґрунтованість позовних вимог не може бути задоволений. Доводи відповідача представника ДП «ІМТП» про застосування строку позовної давності до вимог про визнання ордеру на житлове приміщення недійсним є безпідставними, так як в ході судового розгляду встановлено, що ордер № 8 від 04.11.2002 року втратив юридичну силу, оскільки виданий на підставі рішення житлово-побутової комісії від 23.10.2002 року не у спосіб передбачений законом та не у межах повноважень, тому враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року по справі № 127/18934/18, вимоги [PERSON] та інших про визнання ордеру на житлове приміщення недійсним не можуть бути використані для захисту їхнього права на користування кімнатою № [NUMBER] в гуртожитку та в незалежності від доводів сторін така вимога не може розглядатись як засіб захисту. Доводи відповідача [PERSON] та інших, його представника про те, що [PERSON] , її діти та онука не проживають у спірному житлі, тривалий час не користуються ним, та є такими, що втратили право на користування кімнатою, зокрема, із посиланням на судову практику, натомість відповідач та його сім`я користується спірним житлом правомірно, не заслуговують на увагу, так як дані обставини не впливають на правову оцінку дій сторін в межах заявлених позовних вимог. У суду першої інстанції не має правових підстав для встановлення та правової оцінки даних обставин, так як предметом спору є вимоги про виселення, вселення та про визнання ордеру на житлове приміщення недійсним. Крім того, факт не проживання [PERSON] , її дітей та онуки з поважних причин у спірному житлі презюмований у рішенні апеляційного суду Одеської області від 21.04.2016 року та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31.10.2019 року у цивільній справі 501/2127/13-ц. Відповідач [PERSON] не позбавлений права в установленому законом порядку вимагати стягнення грошових коштів, які він сплатив за користування спірним жилим приміщенням (т.3 а.с.97-110). Інші доводи відповідача [PERSON] та інших, його представника не спростовують правильність висновків суду, зроблених у рішенні, ніяких нових обставин чи доказів, які б не були предметом розгляду у даній справі та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду, відповідачами та їх представником не наведено та не надано. Суд також зазначає, що хоча пункт 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суд обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід (Рішення ЄСПЛ у справі Трофімчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: partial