Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-28 00:00:00

[PERSON] в особі представника - адвоката Бутко Анатолія Сергійовича звернулась в суд з позовом до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» про розірвання кредитного договору та зобов`язання до вчинення дій. Обґрунтовуючи позов покликається на те, що 14.11.2014 вона уклала з відповідачем, який є правонаступником ПАТ «Банк Ренесанс Капітал», кредитний договір №8519678527 з використанням платіжної картки із встановленим кредитним лімітом. 12.01.2019 невідомі особи шахрайським способом зняли з її кредитної картки грошові кошти. Про списання коштів вона 17.01.2019 повідомила банк. 13.01.2019 за її заявою про вчинення кримінального правопорушення за ч.1 ст.190 КК України було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12019140090000141, однак кримінальне провадження було закрито. 07.02.2020 нею було подано заяву до Олесандрівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізької області про скоєння злочину по ч.1 ст.190 КК України. Відомості про скоєння кримінального правопорушення були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020080020000271, проводиться досудове розслідування. Зазначила, що вона не вчиняла дій чи бездіяльності, які б призвели до втрати, незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Позивач вважає,\~що її\~права порушені,\~вона неодноразово\~зверталась до\~відділення Банку,\~з проханням\~списати вказану\~кредитну заборгованість,\~проте на\~їїнеодноразові вимоги банк не реагує та продовжує вимагати повернення заборгованості. З урахуванням наведеного, звертаючись до суду, просить: - розірвати кредитний договір №85019678527 підписаний між [PERSON] та ПАТ «Банк Ренесанс Капітал», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк» від 14 листопада 2014 року; - припинити нарахування по договору №85019678527 від 14 листопада 2014 року Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк» ЄДРПОУ 14282829 щомісячних платежів, та заборгованості по них, які були оформлені на позивача з 14 листопада 2014 року, та скасувати раніше нараховані платежі та заборгованості по них. Ухвалою суду від 04 липня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 03 серпня 2022 року представник банку подав до суду відзив, у якому просив у задоволенні позову відмовити повністю, розгляд справи провести за відсутності представника банку. Зазначив, що банк протягом дії заяви не порушив її умов, а також не порушив прав позивача. Інцидент щодо списання коштів відбувся не з вини банку, а з вини позивачки. Несанкціоноване списання грошових коштів з рахунку Позивача відбулося по причині розголошення позивачем конфіденційної (секретної) інформації, якою є паролі, надані позивачу у тексті SMS-повідомлення, і які відомі виключно позивачу. Розголошення (умисне або з необережності) секретної інформації, яка надала доступ третім особам до рахунку позивача є відповідальністю позивача, враховуючи, що тільки позивач володіла цією інформацією. Позивач надала доступ до даних своєї картки стороннім особам, відповідно Банк не може відповідати за винні дії позивача. Позивач не довела, з посиланням на норми законодавства та умови договору - що саме порушив Банк, які приписи законодавства або договірні зобов`язання були порушені. Зазначив, що позивач, відповідно до Постанови НБУ №705 від 05.11.2014 повинен негайно повідомити Банк про платіжну операцію, яку вона не виконувала. В той же час позивач у позовній заяві зазначає, що звернулася до Банку 17.01.2019, через п`ять днів після події, що не відповідає вимогам зазначеної вище Постанові НБУ. Відшкодування (списання) за рахунок резерву безнадійної заборгованості не є підставою для припинення вимог банку до позичальника, оскільки банк повинен продовжувати роботу щодо відшкодування списаної за рахунок резерву заборгованості, що передбачено п.9 Положення про визначення критеріїв для списання знецінених фінансових активів банків України за рахунок оціночних резервів під очікувані кредитні збитки», затверджених постановою Правління Національного банку України від 13.04.2020 №49. Безнадійна заборгованість за банківським кредитом є різновидом бухгалтерського обліку у банках та не є підставою для припинення вимог банку до позичальника. Отже, заборгованість позивача на даний час існує, обліковується як на позабалансових рахунках, так і у системі обліку прострочених кредитів. Щодо вимоги про розірвання договору зазначив, що банк не порушував прав та інтересів позивача, а також не порушував своїх обов`язків, визначених договором, а тому підстави для розірвання договору відсутні. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 14.11.2014 між [PERSON] та ПАТ «Банк Ренесанс Капітал», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк» було кредитний договір №8519678527, з використанням платіжної картки із встановленим кредитним лімітом. На виконання умов даного договору позивачу відкрито картковий рахунок № [NUMBER] . Банк оформив та видав позивачу платіжну картку та ПІН-код до неї, здійснював розрахунково-касове обслуговування платіжних операцій позивача із використанням платіжної картки. 12 січня 2019 року невідома особа незаконно списала з кредитної картки [PERSON] грошові кошти. 13 січня 2019 року [PERSON] було подано заяву про вчинення відносно неї кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, яка була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12019140090000141. Як вказує позивач, вказане кримінальне провадження у подальшому було закрито. 17 січня 2019 року [PERSON] звернулась до АТ «Перший Український Міжнародний банк» із заявою про списання з її рахунку грошових коштів. 09 квітня 2019 року та 21 листопада 2019 року позивач подала до АТ «Перший Український Міжнародний банк» заяви про вчинення кримінального правопорушення невідомими особами, та проведення списання вказаної заборгованості за рахунок власних резервів АТ «Перший Український Міжнародний банк». 07 лютого 2020 року [PERSON] подала до Олесандрівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізької області заяву про скоєння відносно неї кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України. Відомості про кримінальне правопорушення були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020080020000271. Як вказує позивач, на даний час проводиться досудове розслідування. Вказані обставини сторонами не оспорюються, а відтак не потребують доказування. Листом АТ «Перший Український Міжнародний банк» було повідомлення позивача, що остання і надалі зобов`язана виконувати умови кредитного договору, списання за рахунок власних резервів кредитної заборгованості [PERSON] АТ «Перший Український Міжнародний банк» не розглядав. Як стверджує позивач, адвокатом Бутко А.С. в інтересах позивача було подано запит до Бюро кредитних історій, згідно з яким АТ «Перший Український Міжнародний банк» було подано відомості до Бюро кредитних історій, що кредитний договір №85019678527 підписаний між [PERSON] та ПАТ «Банк Ренесанс Капітал», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк» закритий, борг відсутній. 17 вересня 2021 року [PERSON] було подано заяву на відділення АТ «Перший Український Міжнародний банк» адреса м. Львів вул. Грюндвальська, 5, з проханням надати довідку про закриття кредитного договору №85019678527 та відсутності зобов`язань [PERSON] перед АТ «Перший Український Міжнародний банк». Відомостей про розгляд вказаної заяви позивача банком матеріали справи не містять. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Питання про істотність порушення повинне вирішуватись у кожному конкретному випадку з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Суд вважає, що банком не допущено порушень умов договору, з огляду на те, що проведення несанкціонованої транзакції та операції зі списання коштів відбулось не з вини банку. Отже, факт порушення банком умов договору про надання банківських послуг від 14 листопада 2014 року не підтверджений жодними належними доказами по справі. За таких обставин, відсутні передбачені частиною другою статті 651 ЦК України, правові підстави для розірвання договору судом на вимогу [PERSON] , як однієї із сторін цього договору. Стосовно вимоги позивача щодо припинення нарахування по договору №85019678527 від 14 листопада 2014 року суд відзначає таке. Так, частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Згідно зі статтею 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до пунктів 1, 2, 8, 9 розділу 6 Положення «Про порядок емiсiї електронних платіжних засобів i здійснення операцій з їх використанням» затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень. Користувач зобов`язаний надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, тлумачення наведених норм дозволяє зробити висновок, що підставою відповідальності особи-користувача платіжної картки за здійснення несанкціонованих платіжних операцій з її рахунку є її дії чи бездіяльність, що сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера, або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. В разі недоведеності таких обставин, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні спірних грошових коштів. Повністю дослідивши наявні у справі докази, зокрема заяви позивача до правоохоронних органів, роздруківки по особовому рахунку позивача № [NUMBER] , інформацію Олесандрівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізької області з кримінального провадження №12020080020000271 за вказаним фактом, виходячи з того, що банк не підтвердив належними і допустимими доказами обставин, які б доводили, що позивач, як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до відомостей по кредитній картці, її особового рахунку, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, що дало змогу 12 січня 2019 року ініціювати платіжні операції щодо перерахування з її карткового рахунку грошових коштів, суд вважає, що позивач не несе відповідальності за відповідні платіжні операції. При цьому, суд враховує, що [PERSON] повідомила Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк» та правоохоронним органам про вчинений злочин. Суд приходить до висновку про безпідставні нарахування банком платежів за кредитним договором від 14 листопада 2014 року, починаючи з 12 січня 2019 року, на суму несанкціонованого списання грошових коштів з рахунку позивача. Між тим, у пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (стаття 3 ЦПК України). Згідно зі статтею 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. У постанові від 10 жовтня 2019 року в справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив такі висновки: «Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги. Нарахування позивачу пені (штрафу тощо) є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Відповідний розрахунок може бути письмовим доказом, який у разі виникнення спору між сторонами повинен оцінюватися судом відповідно до вимог процесуального законодавства». Таким чином, з урахуванням наведеного, позовна вимога про зобов`язання банку припинити нарахування по кредитному договору є неефективним способом захисту, оскільки не відновлює порушене право і жодним чином не нівелює негативні наслідки порушення її права. Отже, у задоволенні позову слід відмовити повністю. Відповідно до\~ст.141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. У разі відмови в позові - на позивача. При поданні позову позивач судовий збір не сплачувала, оскільки звільнена від його сплати на підставі ч.3 ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів». Згідно з ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відтак, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed