Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-03 00:00:00

20.04.2023 адвокат Кавецький Олег Ярославович в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 6191856,00 гривень заборгованості, 13420 гривень судового збору. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 01.06.2017 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики на суму 5 000 000 гривень на строк до 01.06.2020. Також, 01.07.2021 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики у формі розписки на суму 12 100 доларів США строком до 01.10.2021. Також, 04.07.2021 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики у формі розписки 20500 доларів США терміном до 07.07.2021. [PERSON] свого обов`язку щодо повернення коштів не виконав, кошти не повернув, а тому позивач звертається до суду за захистом свого порушеного права. Відповідач не скористався правом подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою від 20.04.2023 суд прийняв до розгляду та відкрив провадження в цивільній справі, вирішив проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 25.04.2023 заяву адвоката Кавецького О.Я. про забезпечення позову суд задовольнив частково та вирішив в порядку забезпечення позову накласти арешт на об`єкти нерухомого майна, що належить праві власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса реєстрації: [ADDRESS] ), а саме: - квартиру, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 41,2 кв.м., житлова площа 19,2 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1573443446101; - квартиру, об`єкт житлової нерухомості, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3599107; - земельну ділянку площею 0,0872 га (кадастровий номер 4610137500:08:001:0376), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1658960446101. В іншій частині вимог - відмовив. Ухвалою від 05.06.2023 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті. Ухвалою від 04.07.2023 суд вирішив проводити заочний розгляд справи. В судове засідання представник позивача адвокат Кавецький О.Я. не прибув, однак подав заяву про розгляд справи в його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити в повному обсязі, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Просив долучити до матеріалів спраи оригінал договору позики від 01.06.2017 між [PERSON] та [PERSON] , розписок від 01.07.2021 та 04.07.2021 року. [PERSON] повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується відповідним оголошенням про його виклик, яке розміщено на офіційному веб-сайті судової влади України, а також від нього не надходило відзиву на позовну заяву, клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляду справи за його відсутності. Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі відповідача, суд вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів. З врахуванням зазначеного, суд дійшов переконання про розгляд справи у відсутності сторін на підставі наявних доказів. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. З`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи із такого. Суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. 01.06.2017 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики на суму 5 000 000 гривень на строк до 01.06.2020 /арк.спр.82/. 01.07.2021 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики у формі розписки на суму 12 100 доларів США строком до 01.10.2021 /арк.спр.80/. 04.07.2021 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики у формі розписки 20500 доларів США терміном до 07.07.2021 /арк.спр.81/. [PERSON] свого обов`язку за позиками не виконав, кошти не повернув. Статтею ст.526 ЦК України, серед іншого визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до абз.2 ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно ч.2 ст. 251 ЦК України терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч.2 ст. 252 ЦК України). Оцінюючи формулювання розписки, яка надана до суду приходжу до висновку, що особа, яка її склала, дійсно отримала від іншої особи грошові кошти та зобов`язувалась повернути до 01.06.2021, 01.10.2021 та 01.07.2022 року. У відповідності зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти; цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства; у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування; у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду; у випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями гл.71 Цивільного Кодексу України. Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК). У справі, яка розглядається, суд, установив, що сторонами укладено письмовий договір у виді договору позики та розписок, що є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем коштів позичальнику, і приходить до висновку про виникнення боргового зобов`язання у [PERSON] . Як на підтвердження невиконання зобовязань представник позивача надав суду оригінали договору позики від 01.06.2017 між [PERSON] та [PERSON] , розписок від 01.07.2021 та 04.07.2021 року. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу; зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/ нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд, дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, враховуючи приписи ст. 204 ЦК України, за якими правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, та враховуючи, що відповідачем були отримані вказані грошові кошти за договорами позики, а тому вважає позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики та розписками є такими, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки заборгованість не погашена, та доказів її повернення до суду надано не було, позика є неповернута. Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно квитанції 0.0.2957038015.1 від 19.04.2023 позивачем сплачено судовий збір в розмірі 13420,00 грн. за подання позовної заяви /арк.спр.11/. Згідно квитанції 0.0.2941054481.1 від 10.04.2023 позивачем сплачено судовий збір в розмірі 536,80 грн. за подання заяви про забезпечення позову /арк.спр.35/. Відтак, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму сплаченого судового збору в сумі 13956,80 грн. за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову.

Outcome: approved