Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-27 00:00:00

Позиція сторін у справі У лютому 2021 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення пені, інфляційних втрат та 3 % річних. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що судовими рішеннями стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти за договором банківського вкладу та відсотки за користування вкладом. Відповідач зобов`язаний був повернути та сплатити відсотки 03 лютого 2016 року в день припинення дії договору, проте не зробив цього. 04 лютого 2016 року є першим днем прострочення відповідачем виконання свого зобов`язання з повернення 250 000, 00 грн вкладу та 95 000, 00 грн відсотків, яке тривало до 27 жовтня 2020 року дня, що передує дню погашення заборгованості відповідача. Представник відповідача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подав відзив на позов, в якому зазначив, що розмір неустойки не може значно перевищувати розмір збитків та при її стягненні судом повинні застосовуватися принципи розумності, справедливості, пропорційності. Позивачем нараховано 3 % річних та інфляційні втрати за період з 28 жовтня 2017 року по 27 жовтня 2020 року, нарахування після 21 жовтня 2020 року є безпідставними, оскільки рішення суду виконано в примусовому порядку 21 жовтня 2020 року, зобов`язання по факту виконані з цього моменту. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15 лютого 2021 року у справі відкрито провадження у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18 січня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. За договором №SAMDN25000723232428 «Стандарт на 12 місяців» від 30.01.2012 року позивачем внесено у банк 28 січня 2012 року 150000,00 грн. та 12 серпня 2013 року 100 000, 00 грн. Після закінчення терміну дії договору 31 січня 2013 року у визначений договором строк 01 лютого 2014 року, 02 лютого 2015 року сторони не заявляли про розірвання договору, а тому цей договір, відповідно до положень його пунктів 6, 7 та вимог частини четвертої статті 1060 Цивільного кодексу України, був автоматично двічі продовжений на вказаний в договорі строк, загалом до 03 лютого 2016 року. 29 січня 2016 року представник позивача звернулась до банку із письмовою заявою про розірвання договору №SAMDN25000723232428 з 03 лютого 2016 року та повернення переданих банку коштів у сумі 250 000, 00 грн із нарахованими процентами. Однак, ПАТ КБ «ПриватБанк» кошти не повернув та не сплатив нараховані за депозитом відсотки за договором. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2017 року стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача грошові кошти у сумі 150 000, 00 грн за договором №SAMDN25000723232428 «Стандарт на 12 місяців» від 30 січня 2012 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2017 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2017 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення 100 000, 00 грн коштів скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] 100 000, 00 грн коштів за договором від 30 січня 2012 року №SAMDN25000723232428. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за депозитом, індексу інфляції та 3% річних скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2017 року в частині позовної вимоги про стягнення 150 000, 00 грн залишено без змін. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 червня 2020 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2017 року в частині відмови у стягненні невиплачених відсотків за вкладом, інфляційних витрат та 3 % річних; в частині розподілу судових витрат - скасовано та у скасованій частині ухвалено нове судове рішення. Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" (код ЄДРПОУ 14360570) на користь [PERSON] відсотки за договором банківського вкладу від 30 січня 2012 року №SAMDN25000723232428 за період з 01.02.2014 року по 03.02.2016 року включно в сумі 95 000, 00 грн. У задоволенні позовних вимог про стягнення за договором банківського вкладу від 30 січня 2012 року №SAMDN25000723232428 за період з 01.02.2014 року по 03.02.2016 року включно інфляційних витрат та 3 % річних - відмовлено у повному обсязі. 21 жовтня 2020 року на виконання судових рішень відповідач сплатив позивачу грошові кошти в сумі 345 000, 00 грн (150 000, 00 грн + 100 000, 00 грн + 95 000, 00 грн), які надійшли на рахунок позивача 28 жовтня 2020 року. Позиція суду та оцінка аргументів сторін Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України). Згідно статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення (SUK v. UKRAINE, № 10972/05, § 22, ЄСПЛ, від 10 березня 2011 року). Стосовно банківських вкладів Європейський суд з прав людини вважає, що вони беззаперечно становлять «майно», яке належить заявникам згідно зі статтею 1 Протоколу №1 і не заперечується, що заявники можуть забрати ці кошти разом з відповідними процентами, якщо забажають (GAYDUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 45526/99, 46099/99, 47088/99, 47176/99, 47177/99, 48018/99, 48043/99, 48071/99, 48580/99, 48624/99, 49426/99, 50354/99, 51934/99, 51938/99, 53423/99, 53424/99, 54120/00, 54124/00, 54136/00, 55542/00, 56019/00, ЄСПЛ, від 2 липня 2002 року). Щодо вимог про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України). У частині другій статті 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець- це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовано правовідносини за участю споживача. Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг. Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання особою, яка є виконавцем чи надає споживачу послуги. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц, яка прийнята після ухвалення судових рішень у цій справі та підлягає врахуванню, зазначено, що базою нарахування пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» (пункт 68). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зазначено, що відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, яке підтверджено судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту розірвання договору банківського вкладу пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується. Позивач помилково вважала, що банк повинен сплатити їй пеню у розмірі 3 788 100, 00 грн за період з 28 жовтня 2019 року по 27 жовтня 2020 року, адже правовідносини за договором банківського вкладу припинилися 03 лютого 2016 року, позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за статтею 625 ЦК України Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду. Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). Після розірвання договорів банківського вкладу в судовому порядку банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду визначила порядок обчислення трьох процентів річних за формулою: сума вкладу за рішенням суду х кількість днів прострочення виконання рішення суду х 3 (розмір процентів, встановлених частиною другою статті 625 ЦК України) : 100: 365 (днів у році). Таким чином позивач помилково здійснювала розрахунок, включаючи до нього відсотки за користування вкладом у розмірі 95 000, 00 грн. У зв`язку із порушенням відповідачем грошового зобов`язання з нього підлягають стягненню на користь позивача інфляційні втрати у розмірі 52 523, 71 грн за період з жовтня 2017 року по жовтень 2020 року (250 000,00 грн (борг за вкладом) х 1.21009484 (індекс інфляції) - 250 000,00 грн (борг за вкладом)) та 3 % річних у розмірі 22 503, 65 грн (з 28 жовтня 2017 року по 31 грудня 2019 року 250 000, 00 грн х 3 % х 795 : 365 : 100 = 16 335, 62 грн; з 01 січня 2020 року по 27 жовтня 2020 року 250 000, 00 грн х 3 % х 301 : 366 : 100 = 6 168, 03 грн).

Outcome: partial