Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 10 квітня 2023 року звернулася до суду з позовом до відповідача Повного підприємства «Ломбард заставне товариство «Діамантовий дім» ТОВ «Монета» і компанії» про стягнення заборгованості по заробітній платі, зобов`язання вчинити певні дії і стягнення судових витрат, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що з 19 липня 2018 року по теперішній час вона працює на посаді «експерта-оцінювача» ПП «Ломбард заставне товариство «Діамантовий дім» ТОВ «Монета» і компанії»; її робоче місце знаходиться в м. Дніпрі по пр. Героїв, буд. 33 приміщення 74. З початку роботи відповідач дотримувався законодавства про трудові відносини: оформлення на роботу, виплата зарплати, відрахування і інш.. Але починаючи з квітня 2021 року і по вересень 2021 року відповідач позивачці заплату не виплатив, запевняючи це певними труднощами, нічого іншого їй повідомлено не було і позивачка була певна, що їй не тільки нараховується заробітна плата, а й проводяться відрахування коштів з зарплати в пенсійний фонд та нараховується страховий стаж. \~ \~ \~ \~Згодом вона дізналася, що їй не тільки не нараховується зарплата, а і не проводяться відрахування коштів з зарплати в пенсійний фонд та не нараховується страховий стаж. Отже, порушені її трудові права. \~ \~ \~ \~Зверталася з цим питання до пенсійного фонду, трудової інспекції, держпраці, правоохоронних органів, які виявили порушення у відповідача з питанням виплати зарплати, але її питання вирішене не було і рекомендовано звернутися до суду. Позивач вважає вказане незаконним та таким, що порушує її права та законні інтереси, їй не було своєчасно сплачено зарплату, як це передбаченої чинним законодавством. Позивач вважає такі порушення і відсутність розрахунку з нею при нарахуванні і виплаті зарплати незаконними, та таким, що грубо порушує її трудові права та вимоги діючого законодавства щодо порядку виплати зарплати, відрахувань і інш., звернулася до відповідача і просила відповісти на. вказані питання про невиплату зарплати, відрахування, страховий стаж, але належної відповіді не було, що також не законно. Вважаючи вказане незаконним просила стягнути з відповідача Повного підприємства «Ломбард заставне товариство «Діамантовий дім» ТОВ «Монета» і компанії» на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 128 000 грн., зобов`язати цього відповідача нарахувати та сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування із заробітної плати [PERSON] за період 01 грудня 2020 року по 31 грудня 2020 року - 1\~039.06 грн., з 01 квітня 2021 року по 31 вересня 2021 року - 7 920 грн, з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - 17 292 грн, з 01 січня 2023 року по 28 лютого 2023 року - 2 948 грн., а також стягнути з цього відповідача на її користь судові витрати (витрати на правову допомогу) по справі, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Представник відповідача Повного підприємства «Ломбард заставне товариство «Діамантовий дім» ТОВ «Монета» і компанії» позовні вимоги не визнав, прийняття на роботу і нарахування зарплати позивачу оформлені вірно і законно, звільнення немає, порядок цього оформлення був правильний і законний, в передбаченому законом порядку, мають тимчасові погіршення і складне становище, позовні вимоги безпідставні та не можливими до задоволення, просив в позові відмовити в повному обсязі. Правом надання відзиву на позов не скористався. З`ясувавши думку сторін, дослідивши добуті та надані докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обгрунтованою і підлягаючою задоволенню. \~ \~ \~ \~Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного провадження без виклику сторін. В судовому засіданні з наданих позивачем і відповідачем документів встановлено, що позивач [PERSON] з 19 липня 2018 року по теперішній час працює на посаді «експерта-оцінювача» ПП «Ломбард заставне товариство «Діамантовий дім» ТОВ «Монета» і компанії»; її робоче місце знаходиться в м. Дніпрі по пр. Героїв, буд. 33 приміщення 74. З початку роботи відповідач дотримувався законодавства про трудові відносини: оформлення на роботу, виплата зарплати, відрахування і інш.. Але починаючи з квітня 2021 року і по вересень 2021 року відповідач позивачці заплату не виплатив, запевняючи це певними труднощами, нічого іншого їй повідомлено не було і позивачка була певна, що їй не тільки нараховується заробітна плата, а й проводяться відрахування коштів з зарплати в пенсійний фонд та нараховується страховий стаж. \~ \~ \~ \~Згодом вона дізналася, що їй не тільки не нараховується зарплата, а і не проводяться відрахування коштів з зарплати в пенсійний фонд та не нараховується страховий стаж. Отже, порушені її трудові права. \~ \~ \~ \~Зверталася з цим питання до пенсійного фонду, трудової інспекції, держпраці, правоохоронних органів, які виявили порушення у відповідача з питанням виплати зарплати, але її питання вирішене не було і рекомендовано звернутися до суду. Згідно зі ст. З КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України «Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів». Частиною першою статті 15 Цивільного Кодексу України кожній особі гарантується право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного Кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі й визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Отже, позивач вважає вказане (порушення відповідача) незаконним та таким, що порушує її права та законні інтереси, їй не було своєчасно сплачено зарплату, як це передбаченої чинним законодавством. Позивач вважає такі порушення і відсутність розрахунку з нею при нарахуванні і виплаті зарплати незаконними, та таким, що грубо порушує її трудові права та вимоги діючого законодавства щодо порядку виплати зарплати, відрахувань і інш., звернулася до відповідача і просила відповісти на вказані питання про невиплату зарплати, відрахування, страховий стаж, але належної відповіді не було. Отже, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. \~ \~ \~ \~Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом\~статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1\~Кодексу законів\~про працю\~України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. За загальновідомими правилами, встановленими ст. 4 Конвенції Міжнародної Організації Праці № 158, 04 лютого 1994 року ратифікованої Верховною Радою України, яка набула чинності 16 травня 1995 року, яка відповідно до\~ст. 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного зі здібностями або поведінкою працівника, або викликаного виробничою необхідністю підприємства, установи або служби. Згідно ч. 2\~ст. 22 КЗпП України відповідно\~до\~Конституції України\~будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Судом встановлено, що починаючи з 19 липня 2018 року та по теперішній час, позивач [PERSON] працює на посаді «експерт-оцінювач» в Повному товаристві «Ломбард Заставне товариство «Діамантовий дім» ТОВ «Монета» і компанії» (відповідач, роботодавець, ПТ «Діамантовий дім») з встановленим розміром заробітної плати на рівні законодавчо встановленого мінімального розміру заробітної плати щомісяця. Позивачка отримувала заробітну плату на руки у готівковій формі. При цьому відповідач не видавав позивачці щомісяця розрахункові листки, де було б зазначено нараховані та виплачені суми. Робоче місце позивачки знаходиться за адресою [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстровано відокремлений підрозділ «Відділення №93» Повного товариства «Ломбард заставне товариство «Діамантовий дім» ТОВ «Монета» і компанії» (Код ЄДРПОУ ВП: 41400287). Спочатку певний час трудові відносини сторін існували з дотриманням законодавства та інтересів один одного. Починаючи з квітня 2021 року по вересень 2021 року, позивачці не здійснювали виплату заробітної плати. Пояснюючи, відповідач, зазначив про нібито існування фінансових складнощів, інших зобов`язань та запевняв про тимчасовість такого порушення. Також позивачка була впевнена, що її пенсійний та страховий стаж нараховується. В подальшому, виплата заробітної плати відновилась, але, виникла до цього, заборгованість, погашена не була. Починаючи за 24 лютого 2022 року, указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 (із змінами, внесеними згідно з Указами Президента № 133/2022 від 14 березня 2022 року, № 259/2022 від 18 квітня 2022 року, № 341/2022 від 17 травня 2022 року, № 573/2022 від 12 серпня 2022 року, № 757/2022 від 07 листопада 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, в Україні введено воєнний стан, правовий режим якого, триває й на теперішній час. Введення воєнного стану значною мірою вплинуло на функціонування бізнесу в Україні, а також на його прибутковість. Посилаючись на ці обставини, відповідач фактично припинив виплату заробітної плати позивачці. Дійсно, обставини, спричинені військовою агресією сусідньої держави, вплинули на всіх без винятку: значна кількість наших співгромадян покинули власне житло, роботу та виїхали закордон, інші - вступили до лав ЗСУ та боронять нашу державу від агресора, велика кількість підприємств припинили свою діяльність взагалі або пішли на вимушені кроки у вигляді скорочення чисельності працівників, задля можливості збереження діяльності й подальшої підтримки економіки країни. Перебуваючи в стані підвищеної тривожності та переживань, щодо можливої втрати роботи, а також розуміючи складність ситуації в країні, яка спричинила зниження обсягу клієнтів ломбарду, позивачка все ж таки сподівалась, що всі ці обставини не матимуть постійний характер. До того ж, роботодавець завірив, що попри затримку оплати праці, ним здійснюються оплати усіх обов`язкових платежів, згідно чинного законодавства, а отже, пенсійний та страховий стаж не переривається. Наприкінці 2022 року директор відокремленого підрозділу, де працює [PERSON] , в усній розмові повідомив їй, що нібито, відокремлене відділення ломбарду припинить роботу в 2023 році, але конкретної дати закриття відділення та інформації, щодо подальшої зміни робочого місця позивачки, не повідомив. Інформацію, щодо закриття відокремленого підрозділу, позивачка отримала усно, жодних офіційних письмових попереджень та т.п., не отримувала, не підписувала та продовжувала працювати у звичному режимі повний робочий день. На початку 2023 року, з метою отримання достовірної інформації, позивачка в телефонному режимі звернулась до ПП «Діамантовий дім». В телефонній розмові із бухгалтером ПП «Діамантовий дім», [PERSON] намагалась дізнатись бодай якусь інформацію щодо подальших трудових відносин, зокрема, щодо організації робочого місця, у випадку закриття відділення, в якому працювала на той час. Також в телефонній розмові, позивачка наполягала на виплаті заборгованості по заробітній платі, а також попросила надати в письмовій формі інформацію про сплату на її користь ЄСВ та інших обов`язкових платежів. Але, попри законодавчо визначений обов`язок роботодавця на надання інформації по сплаті ЄСВ за найманого працівника, усне звернення [PERSON] до уповноваженої особи роботодавця на отримання такої інформації, було проігнороване. В телефонній розмові бухгалтер відповідача заспокоювала позивачку, пояснюючи, що жодних звільнень не планується, що у випадку закриття конкретного відділення ломбарду, буде надане інше робоче місце з проведенням повного розрахунку, а також бухгалтер запевнила, що заробітна плата нарахована і всі обов`язкові платежі та податки на користь позивачки, сплачені. Посилаючись на воєнний стан та низький потік клієнтів, просила почекати. Попри усні запевнення роботодавця, позивачка зареєструвалась на порталі Пенсійного фонду України та з інформації особистого кабінету дізналась, що на протязі всього 2022 року, відповідач не проводив сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Відповідач заперечив це, мовляв, технічна помилка, з якою будуть розбиратись. 19 січня 2023 року позивачка звернулась до Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (Держпраця) зі скаргою на бездіяльність свого роботодавця з питань не виплати заробітної плати та не оплати всіх обов`язкових платежів та податків, в т.ч. ЄСВ. На наступний день, після направлення вказаної скарги, 20 січня 2023 року директор відокремленого підрозділу ломбарду повідомив, що відділення, в якому працює позивачка, буде закрито протягом лютого 2023 року, а вона може звільнятись за власним бажанням. [PERSON] відмовилась від звільнення за власним бажанням. Після такої відмови, відповідач повідомив, що її «відправлять у відпуску за власний рахунок» та для цього, буцімто, навіть заяви позивачки не потрібно. Про таку риторику та погрози з боку відповідача, було письмово повідомлено Держпрацю. Фактично відпрацювавши до кінця лютого 2023 року, директор відокремленого підрозділу забрав ключі від приміщення ломбарду і повідомив, що в нього відсутнє місце роботи для позивачки. Питання щодо невиплаченої заробітної плати залишились не вирішеними. [PERSON] не полишала надії врегулювати всі ці питання шляхом перемовин. Під час останньої телефонної розмови, бухгалтер ПП «Діамантовий дім» наполягала, щоб позивачка звільнилась саме за власним бажанням. [PERSON] вкотре відмовилась, натомість зазначила, що роботодавець також не обмежений правом на звільнення працівника з підстав, передбачених чинним трудовим законодавством. На що позивачка отримала погрози та в грубій формі їй знову повідомили, що відправлять у відпустку без збереження заробітної плати доти, доки позивачка сама не звільниться. Зважаючи на беззаконня, тиск та обманні дії з боку відповідача, а також на відповіді Держпраці, з якою вбачається неспроможність цього органу захистити права працівника, позивачка [PERSON] вирішила захищати свої права в судовому порядку. В особистому кабінеті на порталі Пенсійного фонду України, позивачка 13 січня 2023 року отримала Довідку ОК-7 та Довідку ОК-5. Довідки ОК-5 та ОК-7 - це сформовані індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб (автоматизованого банку відомостей, створеного для ведення обліку фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, ведення якого забезпечує Пенсійний фонд України). Довідка ОК-5 формується починаючи з 2000 року, та містить відомості про суми заробітку для нарахування соціальних виплат (у тому числі доплата до мінімальної заробітної плати) і страховий стаж. Як правило, ця довідка використовується органами Пенсійного фонду для призначення (перерахунку) пенсії, а також при нарахуванні лікарняних. Також на підставі цієї довідки застрахована особа може проаналізувати свій страховий стаж та заробітну плату, яка в майбутньому буде використана при призначенні пенсії. Довідка за формою ОК-7 формується за період з 2011 року і містить відомості про фактичні суми заробітної плати, з якої сплачується єдиний соціальний внесок (у межах максимальної величини), та страховий стаж. Також відомості за формою ОК-7 доцільне використовувати для визначення страхового стажу для нарахування допомоги у зв`язку з тимчасовою втратою непрацездатності, допомоги по безробіттю та інше. В довідках ОК-5 та ОК-7 містяться такі дані: перелік страхувальників, які подавали про застраховану особу відомості до системи персоніфікованого обліку, за кожен місяць по кожному із страхувальників: сума заробітної плати, з якої сплачені внески, кількість днів стажу, відмітка про сплату внесків; відомості про спеціальний (пільговий) стаж та відомості про стаж, який зараховується без сплати страхових внесків (наприклад, період отримання допомоги, по страхувальниках і по роках. Позначка про сплату внесків в довідках ОК-5, ОК-7 позначається словами «Так» або «Ні». Якщо в довідках суму заробітної плати вказано, але внески не сплачено (відмітка «Ні»), то такий місяць до страхового стажу не зараховується. Проаналізувавши відомості, відображені у відповідних Довідках, а також відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми/джерела виплачених доходів та утриманих податків, вбачається, що відповідачем були грубо порушені права [PERSON] .. Щодо невиплаченої заробітної плати. Згідно із ст. 2 КЗпП України право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до ст. 7 ч. 4 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом. Частинами 1, 7 ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Аналогічне визначення поняття заробітної плати, міститься й у ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», який є спеціально нормативно-правового актом, який регулює правовідносини у сфері оплати праці. Згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Всупереч норм чинного законодавства, за період з 01 квітня 2021 року по 31 вересня 2021 року, з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року, з 01 січня 2023 року по 28 лютого 2023 року, відповідач не виплачував позивачці заробітну плату. Відповідні порушення трудового законодавства підтверджуються в сукупності відомостями, відображеними в формах ОК-5, ОК-7 та з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми/джерела виплачених доходів та утриманих податків. При цьому, форми ОК-5 та ОК-7 за відповідний період 2021 року мають певні розбіжності, а саме. У формі ОК-5 зазначено, що сума заробітку для нарахування пенсії за період з 01 квітня 2021 року по 31 вересня 2021 року складає 6 000 грн. щомісяця. Форма ОК-7 за той же період містить відмінні дані щодо суми заробітку - квітень 2021 року 315.55 грн, травень 2021 року 347.10 грн, червень 2021 року 341.99 грн, липень 2021 року 326.46 грн, серпень 2021 року 341.99 грн, вересень 2021 року 326.46 грн. В той же час, відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми/джерела виплачених доходів та утриманих податків вказують на те, що за означені 6 місяців 2021 року, позивачці не виплачувалась заробітна плата взагалі. Невиплата заробітної плати за інші періоди (2022 рік та 2 місяці 2023 року), фактично відображена та підтверджується тими ж документами за відповідні періоди. При цьому, позивачка працювала весь цей період часу без вихідних та відпусток. Розрахунок розміру невиплаченої заробітної плати: невиплачена заробітна плата за період з 01 квітня 2021 року по 31 вересня 2021 року - 6 000 грн. (заробітна плата за квітень 2021 року) + 6 000 грн. (заробітна плата за травень 2021 року) + 6 000 грн. (заробітна плата за червень 2021 року) + 6 000 грн. (заробітна плата за липень 2021 року) + 6 000 грн. (заробітна плата за серпень 2021 року) + 6 000 грн. (заробітна плата за вересень 2021 року) = 36 000 грн.. Невиплачена заробітна плата за період з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - 6 500 грн. (заробітна плата за січень 2022 року) + 6 500 грн. (заробітна плата за лютий 2022 року) + 6 500 грн. (заробітна плата за березень 2022 року) + 6 500 грн. (заробітна плата за квітень 2022 року) + 6 500 грн. (заробітна плата за травень 2022 року) + 6 500 грн. (заробітна плата за червень 2022 року) + 6 500 грн. (заробітна плата за липень 2022 року) + 6 500 грн. (заробітна плата за серпень 2022 року) + 6 500 грн. (заробітна плата за вересень 2022 року) + 6 700 грн. (заробітна плата за жовтень 2022 року) + 6 700 грн. (заробітна плата за листопад 2022 року) + 6 700 грн. (заробітна плата за грудень 2022 року) = 78 600 грн.. Невиплачена заробітна плата за період 01 січня 2023 року по 28 лютого 2022 року - 6 700 грн. (заробітна плата за січень 2023 року) + 6\~700 грн. (заробітна плата за лютий 2023 року) = 13 400.00 грн. Таким чином, загальний розмір невиплаченої позивачці заробітної плати складає - 128 000 (сто двадцять вісім тисяч) грн.. Щодо несплати ЄСВ. Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Так, право на виплати зі сфери соціального забезпечення включено до змісту статті 1 Протоколу 1 до Конвенції. У рішенні у справі «Міллер проти Австрії» від 16 грудня 1974 року Суд встановив принцип, згідно з яким обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. Позиція Суду була підтверджена і у рішенні «Гайгузус проти Австрії» від 16 вересня 1996 року: якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, в свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності. Цей принцип було значно розширено у рішенні «Стек та інші проти Сполученого Королівства». Суд наголосив на тому, що в сучасній демократичній державі багато осіб протягом усього свого життя або ж його частини, коли йдеться про засоби для існування, перебувають у повній залежності від виплат за соціальним страхуванням або соціальним забезпеченням. В правових системах багатьох країн визнається, що такі особи потребують певного забезпечення, і відтак для них передбачається, що в разі дотримання умов, за яких вони можуть скористатися цими встановленими для них виплатами, вони автоматично будуть отримувати відповідні виплати. Стаття перша Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування містить визначення поняття загальнообов`язкового державного соціального страхування як системи прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає надання соціального захисту, що включає матеріальне забезпечення громадян у разі хвороби, повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати страхових внесків власником або уповноваженим ним органом (Роботодавцем), громадянами, а також бюджетних та інших джерел, передбачених законом. Згідно із ст. 253 КЗпП України особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Пенсійне страхування є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування, відповідно до ст. 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Принципом загальнообов`язкового державного соціального страхування, в силу ст. 5 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, є, серед інших, державна гарантія реалізації застрахованими громадянами своїх прав. Відповідно до ст. ст. 6, 20 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування страховиками є цільові страхові фонди, які беруть на себе зобов`язанням щодо збору страхових внесків та надання застрахованим особам матеріального забезпечення і соціальних послуг при настанні страхових випадків, основними джерелами коштів яких є внески роботодавців і застрахованих осіб. Статтею 29 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування передбачена відповідальність страховиків за невиконання або неналежне виконання умов страхування, згідно з якою вони несуть відповідальність відповідно до законодавства за шкоду, заподіяну застрахованим особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання матеріального забезпечення та соціальних послуг, встановлених законодавством. Преамбулою Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що цей закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом. У відповідності до ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», застрахована особа фізична особа, яка відповідно до цього Закону підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески. Страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону. Згідно з ч. 1 ст. З Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суб`єктами солідарної системи є: застраховані особи, а в окремих випадках, визначених цим Законом, - члени їхніх сімей та інші особи; страхувальники; Пенсійний фонд; уповноважений банк; підприємства, установи, організації, що здійснюють виплату і доставку пенсій. Статтею 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», визначено принципи загальнообов`язкового пенсійного страхування, якими, зокрема, є рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування; диференціація розмірів пенсій залежно від тривалості страхового стажу та розміру заробітної плати (доходу); державні гарантії реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом; відповідальність суб`єктів системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов`язків. Згідно норми ст. 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) доходу на який відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески. Страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Перерахування страхових внесків здійснюється страхувальниками одночасно з одержанням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплати доходу), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі або з виручки від реалізації товарів (послуг). При цьому фактичним одержанням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплати доходу) вважається одержання відповідних сум готівкою, зарахування на банківський рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь які цілі, одержання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей в рахунок зазначених виплат (доходу), фактичне здійснення із цих виплат (доходу) відрахувань, передбачених законодавством або за виконавчими документами, чи будь-яких інших відрахувань. Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків. Відповідно до ст. 113 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», держава створює умови для функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування і гарантує дотримання законодавства з метою захисту майнових та інших прав і законних інтересів осіб стосовно здійснення пенсійних виплат та їх пенсійних активів, що обліковуються на накопичувальних пенсійних рахунках. Таким чином, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 14 та ч. 1 ст. 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ПП «Діамантовий дім» є страхувальником, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», також є платником єдиного внеску, а позичка є застрахованою особою, але не є платником єдиного внеску. Як передбачено п. З ч. 1 ст. 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», застрахована особа має право вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платник єдиного внеску зобов`язаний: 1) своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок,- 2) вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним4 місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; 4) подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» базою нарахування єдиного внеску для підприємств, установ та організацій, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, є сума нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці». Згідно з ч. 9 ст. 9 Закону обчислення і сплата єдиного внеску за працівників, які працюють на підприємствах, в установах та організаціях, здійснюються роботодавцями за рахунок сум, на які внесок нарахований. Положеннями ч. ч. 2, 4, 5, 8 ст. 9 Закону передбачено, що обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску за минулі періоди здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску. Платники єдиного внеску зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за відповідний базовий звітний період, не пізніше 20 числа місяця, що настає за базовим звітним періодом. При цьому платники, зазначені у п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників авансові платежі). Винятком є випадки, якщо внесок, нарахований на ці виплати, вже сплачений у строки, встановлені абзацом першим цієї частини, або за результатами звірення платника з територіальним органом Пенсійного фонду за платником визнана переплата єдиного внеску, сума якої перевищує суму внеску, що підлягає сплаті, або дорівнює їй. Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань. Базовим звітним періодом є календарний місяць. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» Пенсійний фонд України відповідно до докладених завдань, зокрема, формує та веде реєстр (облік) застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Так, відповідно до Довідок ОК-5 та ОК-7, в який відображені відомості з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, за період з 01 грудня 2020 року по 31 грудня 2020 року, з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року, відповідач не здійснював свої обов`язки по сплаті єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на користь позивачки. Також, відповідачем не здійснені відрахування ЄСВ на користь позивачки й за січень та лютий 2023 року, які остання фактично відпрацювала. Розрахунок суми несплаченого ЄСВ: несплачений ЄСВ за період 01 грудня 2020 року по 31 грудня 2020 року - 1\~039.06 грн (заробітна плата за грудень 2020 року 4 723 грн. х 22 %); несплачений ЄСВ за період 01 квітня 2021 року по 31 вересня 2021 року - 1 320 грн. (заробітна плата за квітень 2021 року 6 000 грн. х 22 %) + 1 320 грн. (заробітна плата за травень 2021 року 6 000 грн. х 22 %) + 1 320 грн. (заробітна плата за червень 2021 року 6 000 грн. х 22 %) 1 320 грн. (заробітна плата за липень 2021 року 6 000 грн. х 22 %) + 1 320 грн. (заробітна плата за серпень 2021 року 6 000 грн. х 22 %) 1 320 грн. (заробітна плата за вересень 2021 року 6 000 грн. х 22 %)= 7 920 грн.. Несплачений ЄСВ за період 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - 1 430 грн. (заробітна плата за січень 2022 року 6 500 грн. х 22 %) + 1 430 грн. (заробітна плата за лютий 2022 року 6 500 грн. х 22 %) + 1 430 грн. (заробітна плата за березень 2022 року 6 500 грн. х 22 %) + 1 430 грн. (заробітна плата за квітень 2022 року 6 500 грн. х 22 %) + 1 430 грн. (заробітна плата за травень 2022 року 6 500 грн. х 22 %) + 1 430 грн. (заробітна плата за червень 2022 року 6 500 грн. х 22 %) + 1 430 грн. (заробітна плата за липень 2022 року 6 500 грн. х 22 %) + 1 430 грн. (заробітна плата за серпень 2022 року 6 500 грн. х 22 %) + 1 430 грн. (заробітна плата за вересень 2022 року 6 500 грн. х 22 %) + 1 474 грн. (заробітна плата за жовтень 2022 року 6 700 грн. х 22%) + 1 474 грн. (заробітна плата за листопад 2022 року 6 700 грн. х 22%) + 1 474 грн. (заробітна плата за грудень 2022 року 6 700 грн. х 22%) = 17 292.00 грн. Несплачений ЄСВ за період 01 січня 2023 року по 28 лютого 2022 року - 1 474 грн. (заробітна плата за січень 2023 року 6 700 грн. х 22%) + 1 474 грн. (заробітна плата за лютий 2023 року 6 700 грн. х 22%) = 2 948 грн.. Таким чином, загальний розмір несплаченого на користь позивачки ЄСВ складає - 29 199.06 (двадцять дев`ять тисяч сто дев`яносто дев`ять грн. 06 коп.) грн. Уклавши трудовий договір, у сторін виникають певні взаємні права та обов`язки. При цьому, працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Попри сумлінне виконання позивачкою своїх трудових обов`язків, відповідачем були порушені її гарантовані Конституцією права. Щодо витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 та ч.З (п.1) ст. 133 та ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до правової позиції викладеної у Додатковій Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження З 14-382цс19, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмету доказування по справі. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати, окрім договору про надання правничої допомоги, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. З метою підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, до позовної заяви додано: ордер на надання правничої (правової) допомоги АЕ №1191606 від 07 квітня 2023 року; договір про надання правової допомоги № 03.01/01 від 03 січня 2023 року; додаткову угоду № 1 від 01 березня 2023 року до договору про надання правової допомоги № 03.01/01 від 03 січня 2023 року, яка включає розрахунок витрат суми гонорару за надану правову допомогу в розмірі 10 000 грн. та акт прийому-передачі наданих послуг від 01 березня 2023 року. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання означених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були зчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. В постанові від 16 грудня 2022 року №922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що процесуальне законодавство конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись пише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним. Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого спису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. Процесуальним законодавством також не передбачено, що відповідна сторона зобов`язана доводити неспівмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката одразу за всіма пунктами з переліку, визначеного частиною четвертою вказаної статті. Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення з детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного Суду, наприклад у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18. Так, згідно умов Додаткової угоди №1 від 01 березня 2023 року до Договору № 03.01/01 від 03 січня 2023 року про надання правової допомоги, сторонами погоджено фіксований розмір гонорару - 10 000 грн.. Порядок розрахунків передбачає сплату гонорару в готівковій формі через 10 (десять) календарних днів після набрання рішенням по справі законної сили. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з частиною першою статті 17 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. Відповідно до ст. 116 КЗпП України: При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Підсумовуючи все вищезазначене, можна зробити висновок, що відповідачем були порушені вимоги Закону щодо виплати зарплати позивачу. Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Як вказав Європейський суд у рішенні від 9 січня 2013 року «Олександр Волков ти України», № 21722/11, п. п. 165, 166, приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру» (див. рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (C. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-ІІІ). Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. рішення у справах «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви №№ 55480/00 та 59330/00, п. 47, ECHR 2004-VIII, та «Бігаєва проти Греції» (Bigaeva v. Greece), заява № 26713/05, пп. 22-25, від 28 травня 2009 року). Стаття 8 Конвенції охоплює питання захисту честі та репутації як частину захисту права на повагу до приватного життя (див. рішення у справах «Пфайфер проти Австрії» (Pfeifer v. Austria), заява № 12556/03, п. 35, від 15 листопада 2007 року, та «А. проти Норвегії» (A. v. Norway), заява №28070/06, пп. 63 та 64, від 9 квітня 2009 року); впливає на широке коло стосунків заявника з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру, під впливом опиняється і професійна репутація заявника. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. \~ \~ \~ \~Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Відповідач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивач. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано. Не може суд прийняти до уваги позицію сторони відповідача стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. Суд вважає не правомірними дії відповідача стосовно не виплати зарплати позивачу і не відрахувань внесків, оскільки вони знайшли своє підтвердження в судовому засіданні: порушення законодавства з боку відповідача неправомірність дій по відношенню до позивача судом встановлено. Твердження відповідача відносно протиправності дій самого позивач є лише його оціночним судженням, що не може бути витлумачене, як таке, що містить фактичні дані. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів, які використовує в своєму позові позивач. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та стягнути з відповідача ПТ «Ломбард заставне товариство «Діамантовий дім» ТОВ «Монета» і компанії» на користь позивача [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 128 000 грн.; зобов`язати цього відповідача нарахувати та сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування із заробітної плати позивачу за період 01 грудня 2020 року по 31 грудня 2020 року - 1\~039.06 грн, з 01 квітня 2021 року по 31 вересня 2021 року - 7 920 грн., з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - 17 292 грн., з 01 січня 2023 року по 28 лютого 2023 року - 2 948 грн. та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати: сплачений при подачі позову судовий збір 1\~073 грн. 60 коп. і витрати на правову допомогу в сумі 10\~000 грн., а також стягнути з відповідача на користь держави не оплачений позивачем (звільнена по закону) судовий збір в сумі 1\~073 грн. 60 коп.. Таким чином суд вважає, що обставини позовних вимог знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання, позовні вимоги в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: approved