Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-26 00:00:00

В лютому 2023 року [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора про визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення, посилаючись на наступні обставини. Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2021 року по справі № 357/5849/21 відмовлено в задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. Про розгляд справи у суді першої інстанції [PERSON] була обізнана, так 24.09.2021 року остання отримала судову повістку про призначення справи на 15.11.2021 року. На рішення суду була подана апеляційна скарга і постановою Київського апеляційного суду від 14 липня 2022 року заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2021 року - скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів задоволені. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 185690 грн. 00 коп. безпідставно набутих грошових коштів. 1856 грн. 90 коп. судового збору за розгляд справи районним судом та 2785 грн. 35 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом. Ухвалою Верховного суду у складі Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року по справі №357/5849/21 відмовлено [PERSON] у відкриті касаційного провадження за її касаційною скаргою. [PERSON] знала про розгляд справи в апеляційній інстанції, про що повідомила апеляційний суд в електронному листі від 22 квітня 2022 року та долучила у листі судову повістку, про призначення розгляду апеляційної скарги на 17 березня 2022 року о 09 год. 30 хв. та за декілька годин до укладення договору дарування о 12 год. 17 хв. (час державної реєстрації права власності), секретарем Київського апеляційного суду по справі № 357/5849/21 [PERSON] були здійснені до [PERSON] та [PERSON] телефоні виклики- повідомлення про перенесення розгляду апеляційної скарги з 17 березня 2022 року на 23 червня 2022 року. Згідно телефонограми, яка складена секретарем Гаврюшенко К.О. абонент [PERSON] не відповіла на дзвінок, проте, нажаль, неможливо встановити чи передзвонювала [PERSON] на номер, або чи надсилалось їй дублююче з відповідною інформацією смс повідомлення. Позивач вважає це не збігом обставин і хоч [PERSON] могла не знати про перенесення розгляду справи, але телефоні виклики з невідомого номеру на фоні обізнаності про розгляд апеляційної скарги могли додатково спонукати її укласти фіктивний договір дарування. [PERSON] мала намір задовольнити свої грошові вимоги до [PERSON] за рахунок її 1/2 частки у вищевказаній квартирі [ADDRESS] у разі позитивного рішення за результатом розгляду її апеляційної скарги. Втім, отримавши повістку від апеляційного суду на судове засідання, [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про розгляд апеляційної скарги, очевидно, побоюючись звернення стягнення на 1/2 квартири на виконання рішення суду, ухваленого не на її користь, подарувала свою частку квартири Відповідачу-2. Згідно договору № 25 про надання послуги з управління багатоквартирним будинком від 19 липня 2021 року, який знаходиться у публічному доступі на сайті, управління будинком [ADDRESS] , здійснюється Комунальним підприємством Білоцерківської міської ради житлово - експлуатаційної контори № 7. У п. 6 вищевказаного договору № 25 від 19 липня 2021 року зазначено, що кожен із співвласників зобов`язаний інформувати управителя про заміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) та фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі. Проте, в відповіді на адвокатський запит, який був поданий в інтересах позивача, КП Білоцерківської міської ради житлово - експлуатаційна контора № 7 повідомило, що: [PERSON] не інформувала КП БМР ЖЕК № 7 про зміну власника квартири [ADDRESS] ; [PERSON] не інформував КП БМР ЖЕК № 7 про зміну власника квартири [ADDRESS] ; Особовий рахунок на квартиру [ADDRESS] відкритий на [PERSON] . Отже, новий власник квартири не вступив у фактичне володіння майном, зокрема не переоформив особовий рахунок на своє ім`я. Крім того, 08.12.2022 року адвокат Каленський В.І. діючи в інтересах позивача направив [PERSON] за адресою: [ADDRESS] адвокатський запит, в якому просив надати копію спірного договору дарування. [PERSON] 13.12.2022 року отримала адвокатський запит за вказаною адресою, тобто остання і надалі проживає у цій квартирі. Наразі, ВДВС у місті Біла Церква Білоцерківського району Київської області ЦМУ МЮ м. Київ, здійснює примусове виконання постанови Київського апеляційного суду від 14 липня 2022 року по справі № 357/5849/21, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження та арешту майна. Внаслідок дарування боржником [PERSON] частки квартири порушуються права [PERSON] , як стягувача у вказаному виконавчому проваджені. Вважають, що є підстави для визнання правочину з відчуження (дарування) 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення, оскільки як свідчать матеріали справи, дарування 1/2 частки квартири відбулось через 19 днів після повідомлення [PERSON] про отримання повістки на розгляд апеляційної скарги. При цьому очевидно, що такий продаж не мав іншої легітимної мети, окрім як уникнути цивільно-правової відповідальності [PERSON] , бо іншого оборотоздатного майна [PERSON] не мала. Тобто, [PERSON] не могла не усвідомлювати, що у випадку відкриття виконавчого провадження проти неї - на частку квартири буде звернуто стягнення. Просили суд визнати недійсним договір дарування, частки квартири, серія та номер: 2-305, виданий 11.05.2022 року, відновити становище, яке існувало до порушення шляхом: скасування рішення державного нотаріуса Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 63668329 від 11.05.2022 року (запис № 46890408), щодо реєстрації права власності [PERSON] на 1/2 частки квартири за адресою: [ADDRESS] та стягнути солідарно з відповідачів судові витрати, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу ( а. с. 1-7 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.02.2023 року ( а. с. 68 ) головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду. Одночасно з позовною заявою, [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] було подано заяву про забезпечення позову ( а. с. 72-75 ). Протоколом передачі судової справи раніше визначеному суду від 02.02.2023 року\~ ( а. с. 77 ), матеріали передані для розгляду головуючому судді Орєхову О.І. Згідно контрольного журналу, вказані матеріали були отримані суддею з канцелярії суду 03.02.2023 року. Заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті ( ч. 1 ст. 153 ЦПК України ). Оскільки, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів, другий день припадав на вихідний день, тому вказана заява була розглянута судом в перший робочий день. Так, ухвалою судді від 06.02.2023 року заява про забезпечення позову була задоволена частково та вжито заходи по забезпеченню позову шляхом накладення арешту, а саме, встановлення заборони на відчуження 1/2 частки квартири в житлову будинку за адресою: [ADDRESS] ( а. с. 80-86 ). Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи. 03 лютого 2023 року здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідачів\~ ( а. с. 90, 91 ). 02 березня 2023 року за вх. № № 9170 та 9171\~ судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо\~ зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідачів ( а. с. 94, 95 ). Згідно отриманих відповідей відповідач [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи відповідача. Ухвалою судді від 06 березня 2023 року прийнято позовну заяву до провадження та відкрито провадження у даній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 05 квітня 2023 року ( а. с. 96-98 ). Одночасно, вказаною ухвалою судді витребувано у Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області належним чином засвідчену копію нотаріальної справи з посвідчення договору дарування частки квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , серія та номер: 2-305, виданий 11.05.2022 року. 04 квітня 2023 року за вх. № 14457 судом отримано з Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області на виконання ухвали судді від 06.06.2023 року копію нотаріальної справи з посвідчення договору дарування частки квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , серія та номер: 2-305, виданий 11.05.2022 року ( а. с. 108-134 ). 20 квітня 2023 року за вх. № 17626 судом отримано відзив на позовну заяву [PERSON] від [PERSON] , в якому просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог повністю ( а. с. 148-149 ). Протокольною ухвалою від 07.06.2023 року суд закрив підготовче засідання та призначив справу до розгляду по суті на 27.06.2023 року ( а. с. 170-173 ). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги позивача, надав пояснення аналогічні викладеним в ній, просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] адвокат Заліський Б.С. заперечував проти позовних вимог, просив в позові відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином у відповідності до вимог ЦПК України. Третя особа Друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора в судове зсідання представника не направила, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне поштове повідомлення про вручення. До того ж, матеріли справи містять листи, з якими неодноразово до суду зверталася третя особа, в яких просили слухати справу без представника нотаріальної контори на розсуд суду. Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Так, матеріали справи не містять відомості про отримання судової повістки з боку відповідача [PERSON] в судове засідання на 27.06.2023 року, однак, суд зазначає наступне з цього приводу. Верховний Суд неодноразово зазначав, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду ( близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 року у справі № 24/260-23/52-б ). Судом направлялася судова повістка відповідачу [PERSON] на адресу реєстрації останнього, згідно отриманої відповіді з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо\~ зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 95 ). До того ж, як вбачається з матеріалів справи, на попередні судові засідання відповідач [PERSON] отримував судові повістки. Крім того, скористувався своїм правом та надав відзив на позовну заяву, в якому виклав свою позицію стосовно позовних вимог [PERSON] . За вказаних обставин, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю учасників судового розгляду, які не з`явилися, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. \~ В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як зазначалося вище, з матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] обізнаний, що в провадженні суду перебуває цивільна справа з позовними вимогами до нього, в тому числі, оскільки ухвалу судді про відкриття провадження у справі від 06.03.2023 року, позовну заяву з додатками та судову повістку про слухання справи в суді 05.04.2023 року отримав особисто 30.03.2023 року, про що свідчить наявне поштове повідомлення про вручення ( а. с. 143 ). Статтею 44 ЦПК України встановлений обов`язок добросовісного користування учасниками судового процесу процесуальними правами. Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України»). У рішеннях від 28 жовтня 1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Вказаними рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Інших заяв та клопотань від відповідача [PERSON] на адресу суду не надходило. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю відповідача [PERSON] та третьої особи, їх неявка не перешкоджає розгляду справи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення, а також судом враховано ту обставинну, що [PERSON] обізнаний про наявну на розгляді в суді справу, висловив свою позицію, виклавши її у відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2021 року по справі № 357/5849/21 відмовлено в задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів ( а. с. 16-20 ). Постановою Київського апеляційного суду від 14 липня 2022 року заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2021 року\~ скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів задоволені. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 185 690 грн. безпідставно набутих грошових коштів, 1 856,90 грн.\~ судового збору за розгляд справи районним судом та 2 785,35 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом ( а. с. 22-27 ). Ухвалою Верховного суду у складі Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року по справі №357/5849/21 відмовлено [PERSON] у відкриті касаційного провадження за її касаційною скаргою. Вищевказані судові рішення є у вільному доступі та містяться в єдиному реєстрі судових рішень. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, на підставі судового рішення, відкрито виконавче провадження № 69809568 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 185 690 грн. безпідставно набутих грошових коштів, про що\~ в матеріалах справи свідчить наявна постанова про відкриття виконавчого провадження від 09.09.2022 року ( а. с. 51-52 ). З вказаною постанови вбачається, що виконавче провадження було відкрито на підставі виконавчого листа № 357/5849/21/2/357/3124/21, виданий 22.08.2022 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області. Постановою головного державного виконавця ВДВС у місті Біла Церква Білоцерківського району Київської області ЦМУЮ ( м. Київ ) від 12.10.2022 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику ( а. с.55-56 ). З Інформації про виконавче провадження вбачається, що арешт накладено в розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно ( кошти ) боржника або на окремі речі. Сума звернення становить 220 000 гривень ( а. с. 57-59 ). З наявної в матеріалах справи Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, дата формування 31.05.2021 року вбачається, що [PERSON] на праві спільної часткової власності належить ?\~ частина квартири [ADDRESS] ( а. с. 60-61 . З\~ Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, дата формування 29.11.2022 року вбачається, що належить 1/2 \~ частина квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] була подарована [PERSON] ( а. с. 62-63 ). Згідно отриманих від Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори матеріалів на виконання ухвали судді, вбачається, що дійсно 11.05.2022 року [PERSON] подарувала [PERSON] безоплатно у дар 1/2 частку квартири під [ADDRESS] \~ ( а. с. 109-110 ). Звертаючись до суду з вказаною позовною заявою позивач просив суд визнати правочин недійсним та відновити становище, яке існувало до порушення, оскільки отримавши повістку від апеляційного суду на судове засідання, [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про розгляд апеляційної скарги, очевидно, побоюючись звернення стягнення на 1/2 квартири на виконання рішення суду, ухваленого не на її користь, подарувала свою частку квартири відповідачу [PERSON] , такий продаж не мав іншої легітимної мети, окрім як уникнути цивільно-правової відповідальності. Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі N 761/26815/17 (провадження N 61-16353сво18) зроблено висновок, що "недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим". Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 ЦК України). Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ"), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна. Законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, у тому числі й тоді, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності. Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй суб`єктивного права, а також їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Тлумачення статті 234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі N 6-197цс14. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі N 369/11268/16-ц (провадження N 14-260цс19) зроблено висновок, що "позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним". У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 липня 2018 у справі N 922/2878/17 зазначено, що "цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом". У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі N 755/17944/18 (провадження N 61-17511св19) зроблено висновок, що "договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). Такого правового висновку дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17, провадження N 61-17966св19. В дній постанові Верховний Суд зазначив, що апеляційний суд, встановивши, що оспорюваний договорів дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON], спрямований на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з [PERSON], зробив обґрунтований висновок про визнання договору дарування недійсним. Разом із тим апеляційний суд помилково вказав, що цей договір є фіктивним, оскільки [PERSON] зареєструвала за собою право власності на 1/3 частки квартири та відчужила це майно за договором купівлі-продажу. Тому постанову апеляційного суду у частині задоволених позовних вимог про визнання недійсним договору дарування слід змінити в мотивувальній частині. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року N 15-рп/2004). Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі N 905/2260/17 вказано, що "як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав". Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) "використовувала/використовували право на зло"; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). Так, судова практика свідчить, що фіктивним договором може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Під час визначення фіктивності договору слід звертати увагу на низку факторів, зокрема: Наявність судового процесу про стягнення коштів або судового рішення, яке набрало законної сили; Наявність/відсутність оплати ціни договору; Обставини під час яких був укладений договір; Негативні наслідки для кредитора. Як встановлено в судовому засіданні та не спростовано матеріалами справи, відповідач [PERSON] була обізнана про наявність на розгляді в апеляційної інстанції скарги [PERSON] на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15.11.2021 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. Встановлено, що [PERSON] мала намір задовольнити свої грошові вимоги до [PERSON] за рахунок її 1/2 частки у вищевказаній квартирі [ADDRESS] у разі позитивного рішення за результатом розгляду її апеляційної скарги. Втім, отримавши повістку від апеляційного суду на судове засідання, [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про розгляд апеляційної скарги, не дочекавшись остаточного рішення, подарувала свою частку квартири відповідачу [PERSON] , тим самим, здійснивши перехід права власності на нерухоме майно, який спрямований з метою приховання майна від можливого виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів. Як вбачається з матеріалів справи, у відповідача [PERSON] відсутнє інше оборотоздатне ліквідне майно. Вказане свідчить про свідому недобросовісну поведінку та зловживання нею правом власності з метою приховування майна від можливого примусового звернення стягнення на нього при виконанні рішення суду. За викладених обставин справи вбачається, що сторони договору дарування не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами, а їх дії були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення заборгованості. Про наявність вказаних обставин свідчать і матеріали справи. Так, згідно наявного в матеріалах справи договору № 25 про надання послуги з управління багатоквартирним будинком від 19 липня 2021 року ( а. с. 35-40 ), який знаходиться у публічному доступі на сайті https://bczhek7.com.ua/site/information, управління будинком [ADDRESS] , здійснюється комунальним підприємством Білоцерківської міської ради житлово - експлуатаційної контори № 7. Так, у п. 6 вищевказаного договору № 25 від 19 липня 2021 року зазначено, що кожен із співвласників зобов`язаний інформувати управителя про заміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) та фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі. Відповіддю на адвокатський запит від 19.11.2022 року за вих. № 1363, КП Білоцерківської міської ради житлово - експлуатаційна контора №7 повідомило, що: [PERSON] не інформувала КП БМР ЖЕК №7 про зміну власника квартири [ADDRESS] ; [PERSON] не інформував КП БМР ЖЕК №7 про зміну власника квартири [ADDRESS] ; Особовий рахунок на квартиру [ADDRESS] відкритий на [PERSON] ( а. с. 41 ). Отже, новий власник квартири не вступив у фактичне володіння майном, зокрема не переоформив особовий рахунок на своє ім`я. Крім того, 08.12.2022 року адвокат Каленський В.І. діючи в інтересах позивача направив [PERSON] за адресою [ADDRESS] адвокатський запит, в якому просив надати копію спірного договору дарування ( а. с. 42-43 ), який [PERSON] 13.12.2022 року отримала за вищевказаною адресою ( а. с. 44-46 ), що свідчить про проживання останньої у цій квартирі. Посилання представника відповідача [PERSON] адвоката Заліського Б.С. стосовно того, що його довіритель не проживає за вказаною адресою та виїхала за межи країни, не\~ заслуговує на увагу, оскільки з боку останнього не було надано суду належних та допустимих доказів з цього приводу. Не заслуговують на увагу і докази, які були надані суду з боку відповідача [PERSON] , а саме Витяг з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади від 16.05.2023 року, де за адресою: [ADDRESS] зареєстровано лише [PERSON] та [PERSON] , оскільки вказане не підтверджує не проживання в даній квартирі відповідача [PERSON] , окрім цього, свідчить, що відповідач знялася з реєстрації в той час, коли справа перебуває на розгляді в суді, а тому такі дії суд розцінює, як продовження фіктивного приховання справжніх намірів. Аналізуючи вищенаведене, суд враховує, що\~ спірний правочин був укладений під час розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції про стягнення коштів, після отримання повістки відповідачем [PERSON] , у останньої відсутнє інше оборотоздатне ліквідне майно, а сам договір дарування є безоплатним в силу закону, а тому в результаті укладення оскаржуваного правочину позивач [PERSON] позбавилася можливості звернути стягнення (в рахунок погашення заборгованості [PERSON] ) на частку квартири. Отже, наявні усі підстави вважати, що відповідачі «вживали право на зло» з метою уникнення можливої цивільно-правової відповідальності, не дочекавшись результату розгляду справи в апеляційній інстанції, допускаючи прийняття судом апеляційної інстанції рішення на користь позивача та в подальшому для унеможливлення звернення стягнення на частку [PERSON] і зумовив для неї настання таких негативних наслідків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука а також зловживання правом в інших формах , що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною). Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів ( ч. 1 ст. 89 ЦПК України ). Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання правочину недійсним є такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом частини 3 статті 26 вказаного Закону у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Зміст зазначеної правової норми свідчить про те, що вона встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Оскільки позовні вимоги позивача в частині відновлення становища яке існувало до порушення, а саме скасувати рішення державного нотаріуса Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є похідною вимогою, суд вважає, що така вимога позивача також підлягає задоволенню, передбачений пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України та є ефективним для захисту порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з врахуванням досліджених обставин справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Окрім того, позивач просив суд стягнути витрати на професійну правничу допомогу. В судовому засіданні під час розгляду справи представник позивача просив суд стягнути з відповідачів витрати на правову допомогу в розмірі 6000 гривень, яка є фіксованою сумою, а також 10 000 грн. гонорар успіху. Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Зазначений правовий висновок узгоджується з позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року справа N 755/9215/15-ц, провадження N 14-382цс19. Також, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі\~ № 301/1894/17. Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц). У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. ВС зауважив, що у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.\~ На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких втрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких втрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Судові витрати понесені позивачем підтверджуються наявними в матеріалах справи наступними документами: Договором № 3 про надання правової допомоги від 26 липня 2022 року ( а. с. 11-12 ); Додатковою угодою № 1 до Договору про надання правової допомоги № 3 від 26.07.2022 року, укладеної 24 грудня 2022 року ( а. с. 13 ); платіжною інструкцією від 26 грудня 2022 року про сплату 6000 грн. ( а. с. 14 ). Так, Додатковою угодою № 1 до Договору про надання правової допомоги № 3 від 26.07.2022 року, яка була укладена 24 грудня 2022 року, вартість послуг становить 16 000 гривень, що складається з двох частин: гонорар у розмірі 6000 грн. та гонорар успіху у розмірі 10 000 грн. Адвокат не повинен підтверджувати розмір гонорару, якщо гонорар встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі. Відповідне положення міститься у постанові КАС ВС від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19. Отже, якщо винагорода адвоката за послуги згідно з договором про надання правової допомоги була визначена сторонами у твердій (фіксованій) сумі, то вона за весь час дії договору не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Щодо відсутності детального опису здійснених адвокатом витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги, на виконання положень частини четвертої статті 137 ЦПК України, то за змістом цієї правової норми вона запроваджена «для визначення розміру витрат», тоді як сума гонорару адвоката встановлена сторонами договору у фіксованому розмірі, який не залежить від обсягу послуг та витраченого представником позивача часу, а отже, розмір витрат є визначеним. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту. Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 (провадження № К/9901/27657/20). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Стосовно гонорару успіху у розмірі 10 000 грн., який передбачений Додатковою угодою № 1 до Договору про надання правової допомоги № 3 від 26.07.2022 року, яка була укладена 24 грудня 2022 року, суд зазначає наступне. Верховний Суд у постанові у справі № 903/781/21 від 28 липня 2022 року скасував рішення судів попередніх інстанцій та задовольнив позовні вимоги адвокатського об`єднання. Верховний Суд погоджується з висновком судів про те, що передбачена підпунктом "d" пункту 4.4. укладеного між сторонами у справі договору винагорода є додатковою винагородою адвоката, платою за досягнутий адвокатом результат, та є за своєю суттю так званим "гонораром успіху", нарахування та сплата якого залежать від настання певної події. З огляду на викладене, Верховний Суд вважає помилковим висновок судів попередніх інстанцій про те, що визначений у договорі "гонорар успіху" за формою його обчислення не є фіксованим розміром та не відповідає вимогам чинного законодавства. Чинне законодавство хоча і не містить визначення такого виду гонорару, як гонорар успіху, проте Верховний Суд враховує те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі N 904/4507/18 фактично дійшла висновку про можливість існування "гонорару успіху" як форми оплати винагороди адвокату, визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як "гонорар успіху", що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини. Отже, позивачем доведено понесення останнім витрат на правову допомогу та відповідні домовленості між сторонами, викладені у Додатковій угоді № 1 до Договору про надання правової допомоги № 3 від 26.07.2022 року, яка була укладена 24 грудня 2022 року між сторонами. Так, на час розгляду справи, з боку представника відповідача [PERSON] адвоката Заліського Б.С. не надходило до суду заяви або клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Не надходило такого клопотання до суду і з боку відповідача [PERSON] , який був ознайомлений з позовною заявою, надав відзив, стосовно стягнення витрат на правову допомогу не висловився. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Оскільки від відповідачів не надходило заяв та клопотань про\~ зменшення розміру витрат на правничу допомогу, підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат з урахуванням наведених обставин відсутні. Така правова позиція міститься в постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19. Аналогічна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 01.12.2021 року у справі № 607/14338/19-ц. В даній постанові Верховний Суд зазначив, що матеріали справи не містять клопотання Особа_1 про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат з урахуванням наведених обставин відсутні. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку,\~ що з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрат на правову допомогу у розмірі 16 000 гривень, які складаються з двох частин: гонорару та гонорару успіху, що було визначено між адвокатом та клієнтом Додатковою угодою № 1 до Договору про надання правової допомоги № 3 від 26.07.2022 року. Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. п. 1, 2 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача. У разі відмови в позові - на позивача. Так, при зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 2 147,20 гривень ( за дві вимоги ), що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями від 25.01.2023 року на суми по 1073,60 грн., кожна ( а. с. 8, 9 ). У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 640/21330/18. Крім того, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 536,80 грн. за подачу заяви про забезпечення позову, що підтверджується також квитанцією від 25.01.2023 року ( а. с. 76 ). Отже, загалом позивачем було понесено судові витрати в розмірі 2 684 гривень. Поняття «судовий збір» надане у Законі України «Про судовий збір», відповідно до ст. 1 якого під судовим збором розуміється - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат. Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи. Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, враховуючи положення статті 141 ЦПК України, з відповідачів на косить позивача підлягають стягненню судові витрати понесені останньою при розгляді справи у загальному розмірі 2 684 гривень ( 2 147,20 гривень за подачу позовної заяви + 536,80 грн. за подачу заяви про забезпечення позову ). На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved