Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-26 00:00:00

Позивач [PERSON] , діючи в інтересах малолітнього [PERSON] , звернулася до суду з позовом про виселення [PERSON] із житлового будинку, належного [PERSON] , в обґрунтування зазначивши наступне. Її син [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, є власником будинку [ADDRESS] . У вказаному житловому будинку ніхто не проживав та ніхто не був зареєстрований. 16.10.2022 їй зателефонували сусіди із с. Синиця та повідомили, що у належному її синові житловому будинку проживає невідома особа. Прибувши на місце були викликані працівники поліції, за допомогою яких було встановлено, що у вказаному будинку проживає син покійної власниці, а саме відповідач у справі. На прохання покинути будинок, відповідач категорично відмовився, оскільки вважає себе власником. Відповідач як наркозалежна особа та особа, яка зловживає алкоголем, почав агресивно себе поводити і до житлового будинку нікого не пускає, у зв`язку з чим вона звернулася до поліції, але отримала відповідь про те, що вказана справа носить цивільно-правовий характер, тому не входить у коло юрисдикції органів та підрозділів Національної поліції, а такий спор має бути вирішений у судовому порядку. Ситуація, яка склалася, порушує права власника нерухомого майна, оскільки позбавляє можливості користуватися власністю, завдає значних матеріальних збитків та призводить до повного знищення належного позивачу та її сину майна, у зв`язку з цим вона вимушена звернутися до суду з цим позовом. Просить суд виселити [PERSON] , [INFO] , з житлового будинку, що належить [PERSON] , який розташований за адресою [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, на адресу суду надійшла письмова заява її представника - адвоката Єременко І.В., у якій просить суд справу слухати у її відсутність та у відсутність позивача у справі, позовні вимоги підтримують та просять позов задовольнити. Представник третьої особи служби у справах дітей Паланської сільської ради у судове засідання не з`явився, на адресу суду надійшла письмова заява представника [PERSON] , у якій просить суд розгляд справи проводити у відсутність представника, не заперечує проти задоволення позову. Відповідач [PERSON] у відповідності до вимог ст.128 ЦПК України був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, однак в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомляв, відзиву або будь-яких заяв щодо розгляду справи у його відсутність, на адресу суду не надходило. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Суд, врахувавши позицію позивача, представника позивача та представника третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ч.1 та ч.5 ст.56 ЦПК України у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах. У відповідності до ч.1 ст.59 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Відповідно до приписів ч.1 та ч.3 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Одним із способів захисту прав є припинення дії, яка порушує право. При цьому суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб. Як вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] в інтересах свого малолітнього сина [PERSON] звернулася до суду з позовом про виселення [PERSON] із житлового будинку, належного [PERSON] . Стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Згідно зі статтею 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири, згідно зі ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16). Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до ч. 5 ст. 9 ЖК України житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Згідно ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Згідно ч.3 ст.116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. У постанові Верховного Суду від 27 вересня 2019 року у справі № 591/7007/16-ц, зазначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. При цьому визначальним для захисту права на підставі ст. 391 ЦК України є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Судом встановлено, що власником житлового будинку [ADDRESS] , є [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, зареєстрованим в реєстрі за № 3419, виданим [PERSON] , приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності сформованим 18.08.2021 за № 271010563. Земельна ділянка на якій розташований вказаний житловий будинок також належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованим в реєстрі за № 3420. Матір`ю [PERSON] - власника житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: [ADDRESS] , є позивач по справі [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Умані реєстраційної служби Уманського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області. У відповідності до відповіді на адвокатський запит, наданої Синицьким старостинським округом Паланської сільської ради Уманського району Черкаської області від 20.01.2023 за № 9, згідно інформації, що міститься в Реєстрі територіальної громади Паланської СТГ за адресою: [ADDRESS] , ніхто не зареєстрований. Станом на 20.01.2023, зі слів мешканців [ADDRESS] за вказаною адресою проживає невідома особа чоловічої статі. Зі слів [PERSON] , матері власника будинку по [ADDRESS] , ця особа - [PERSON] . Згідно повідомлення Уманського РУП ГУНП в Черкаській області за № 4822 від 14.11.2022 направленого на ім`я [PERSON] , звернення останньої зареєстроване до інформаційно-телекомунікаційного порталу ІПНП (ЖЄО ВПД № 3) за № 3350 від 16.10.2022. В ході розгляду вказаного звернення встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] склалися відносини, які носять цивільно-правовий характер та не входять у коло юрисдикції органів та підрозділі Національної поліції, тому такі спори розглядаються судом в порядку цивільного судочинства. На запит Уманського міськрайонного суду Черкаської області старостою Синицького старостинського округу Паланської сільської ради Уманського району Черкаської області надано відповідь від 06.02.2023 за № 16/22-05 про те, що в [ADDRESS] , дійсно проживає без реєстрації громадянин [PERSON] , але інформація про прізвище, ім`я та по батькові вказаного громадянина отримана зі слів матері власника будинку, оскільки мешканець документ, що посвідчує його особу, не надав. З матеріалів справи вбачається, що відповідач безпідставно проживає у будинку, належному сину позивача, у зв`язку з чим позивач, діючи в інтересах неповнолітнього сина, вимушена була звернутися до правоохоронних органів. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373//16-ц (пункт 67), володіння як фактичний стан слід відрізняти від права володіння. Зокрема, права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні. Зайняття нежитлового приміщення фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не позбавляє власника його права володіння на майно, не створює перешкоди у розпорядженні цим майном, а створює лише перешкоди в користуванні володільцем своїм майном. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник нежитлового приміщення вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, тобто негаторний позов (такі висновки наявні й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, за змістом якої, якщо особа володіє житлом незаконно, власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення, а позов про виселення є негаторним). Статтею 47 Конституцією України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Також, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Таким чином, оскільки судом було встановлено, що відповідач створює перешкоди в користуванні володільцем своїм майном та фактично володіє житлом незаконно, тому власник майна має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні належним йому майном, а отже за обставинами цієї справи припинення права користування відповідачем спірним будинком шляхом його виселення без надання іншого житлового приміщення, на думку суду, відповідає встановленим законом критеріям оскільки таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві для захисту прав інших осіб, з дотриманням справедливого балансу між інтересами суспільства та особи, яка зазнає такого втручання. При вирішенні спору по суті суд враховує, що відповідач тверджень позивача не спростував, а також враховує вимоги ст. ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач не скористався своїми процесуальними правами учасника справи, не з`явився у судове засідання, не надав відзив на позов та не надав суду жодних доказів, якщо у нього такі малися, що спростовують доводи позивача і надані нею докази в обґрунтування позовних вимог. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, з огляду на наявність достатніх підстав вважати, що відповідач без належних на це підстав проживає у будинку належному сину позивача, чим фактично чинить перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні власністю, суд вважає наявними обставини, передбачені статтею 116 ЖК України, щодо виселення особи, що є ефективним засобом захисту прав неповнолітнього сина позивача у цій справі, а тому є підставою для задоволення позову та виселення відповідача [PERSON] з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , який не є власником цього будинку та місце його проживання не зареєстроване за вказаною адресою, без надання йому іншого житлового приміщення. За змістом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим, сплачений позивачем при зверненні до суду з цим позовом судовий збір у розмірі 1073,60 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.2826183629.1, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved