Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] [INFO] . Позивач вказує, що на підставі рішення Луцького міськрайонного суду від 26.06.2018 у справі №161/6132/18 стягують з відповідача аліменти на утримання сина у твердій сумі у розмірі 930,00 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Зазначає, що на даний час витрати на утримання сина значно зросли (купівля ліків, одягу та продуктів харчування), крім того, дитина хворіє, відповідачка є здоровою та працездатною. Просить збільшити розмір аліментів та стягувати з відповідачки 6 000,00грн. щомісячно 4 травня 2023 року було відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами. У відзиві на позовну заяву від 23.05.2023 відповідачка позовні вимоги визнала частково, не заперечувала збільшення аліментів до 1 500,00 грн., мотивуючи тим, що вона регулярно сплачує аліменти, під час зустрічей сином витрачає кошти на його дозвілля, харчування, розваги. Вказала, що вона ніде офіційно не працює. Зауважила, що вона бере участь у додаткових витратах на дитину, як то лікування у стоматолога. Посилання позивача, що відповідачка не бере участі у вихованні та утриманні сина не відповідають дійсності. До суду не надходило клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, а тому відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення частково з таких підстав. Судом встановлено, що на підставі рішення Луцького міськрайонного суду від 26 червня 2018 року у справі №161/6132/18 стягуються щомісяця із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошові сумі у розмірі 930,00 грн., але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20 квітня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття, з індексацією стягуваних сум відповідно до ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (а.с. 5-7). Позивач стверджує, що на даний час витрати на утримання сина значно зросли (купівля ліків, одягу та продуктів харчування), крім того, дитина часто хворіє. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з таких норм права. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу (далі - СК) України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду аліменти присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За ч. 1 ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно із ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3.1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3.2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до вимог ч. 1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України слідує, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. При розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Аналізуючи зазначені норми закону, суд виходить з того, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини, а кожен з батьків повинен надати дитині утримання у розмірі не меншому половини цього прожиткового мінімуму щомісячно. Тобто, забезпечення батьками такого прожиткового мінімуму забезпечує мінімальні потреби дитини. Як встановлено судом, як на підставу для збільшення розміру стягуваних аліментів позивач вказує, що сума стягуваних аліментів, які стягнуться на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 червня 2018 року на даний час є недостатньою для матеріального утримання дитини, оскільки в силу свого віку дитина природньо потребує більших витрат на матеріальне забезпечення, розвиток, освіту, відновлення здоров`я, що тягне і відповідну зміну матеріального становища матері. Крім того, з часу присудження аліментів істотно зріс і прожитковий мінімум для дитини відповідного віку. Разом з тим, право стягувача аліментів на пред`явлення вимоги про зміну способу стягнення аліментів і збільшення розміру аліментів унаслідок такої зміни не заперечується як таке. Зазначене, втім, не звільняє позивача від обов`язку діяти у межах, наданих йому актами цивільного законодавства, від обов`язку належного обґрунтування та доказування позову, зокрема, підстав і умов, необхідних для збільшення розміру аліментів, яке не може ґрунтуватися на припущеннях, своїми цивільними і процесуальними правами позивач розпоряджається, а право на судовий захист і обов`язок доказування позову здійснює на власний розсуд (ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81 ЦПК України). Позиція ж позивача у даній справі щодо абсолютизації права на відповідне звернення до суду, яка зводиться до необхідності по суті автоматичного задоволення вимоги в разі її пред`явлення, без урахування факту виникнення спору про право та змагального цивільного процесу, без з`ясування та доказування відповідних обставин у контексті спірного питання, є, на думку суду, помилковою. Так, поставивши перед судом питання про збільшення розміру аліментів, позивачу належало доводити передусім наявність змін в сторону покращення у платника відповідного доходу, як підставу для задоволення вимоги, для визначення розміру аліментів та погіршення матеріального стану у нього, як стягувача. Так само, зважаючи на пред`явлення позову з метою збільшення розміру стягуваних аліментів, належало доводити й інші обставини, які мають значення в такому спорі та передбачені, зокрема, частиною 1 статті 182 СК України. Розпорядившись своїми цивільними та процесуальними правами на власний розсуд, позивач не виконав вимог закону щодо належного обґрунтування та доказування позову, вимоги ґрунтувалися на недопустимих у доказуванні припущеннях. Саме по собі посилання позивача на потребу в збільшенні коштів на утримання сина не є єдиною і достатньою підставою для задоволення пред`явлених вимог. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка позовні вимоги визнає частково, при цьому, зауважила, що вона офіційно не працює та не має постійного доходу, заборгованість по сплаті аліментів у неї відсутня, вона постійно несе витрати на розваги, дозвілля сина, коли вони з ним зустрічаються. Крім того, вона бере участь у додаткових витратах на сина, як то лікування у стоматолога. Позивач не надав суду будь-яких доказів на підтвердження покращення матеріального стану відповідача, а також на підтвердження погіршення його матеріального стану. Таким чином, з врахуванням часткового визнання позову відповідачем, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково та слід стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі в розмірі 2 000,00 грн. щомісячно, з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, з відповідача підлягає стягненню на користь держави 357,87 грн. судового збору (пропорційно розміру позовних вимог), оскільки позивач при зверненні до суду була звільнена від сплати такого на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року.

Outcome: partial