Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-05 00:00:00

[PERSON] (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до Квітневої сільської ради Житомирського району, Житомирської області (далі Відповідач 1), приватного сільськогосподарського підприємства «Україна» (далі Відповідач 2) про визнання права власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) в якому вказує, що власник майнового паю [PERSON] , померла [INFO] . Рішенням зборів співвласників, [PERSON] з 06 червня 2001 року було включено до списку осіб, які мають право на майно колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» та видано на її ім`я Почуйківською сільською радою свідоцтво на права власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) № 026787. Вартість майна пайового фонду якого станом на 13 квітня 2000 року складає 5272013.00 гривень, частка [PERSON] становила 1890.00 гривень (0.04 відсотка пайового фонду). Після смерті [PERSON] її спадкоємці намагались успадкувати майно, проте не змогли цього зробити, так як спадкові справи не відкривалися, свідоцтва про право на спадщину не видавалося. Позивач вказує, що право [PERSON] на спірне майно не скасовано, а тому він вважає себе єдиним законним претендентом на спірне безхозне майно за набувальною давністю, адже він використовує (разом із прямими спадкоємцями [PERSON] ) спадкове рухоме і нерухоме майно, що належало їй на день смерті. На підставі вищевикладеного, Позивач просить визнати за ним право приватної власності на 0.04 % від загальної вартості майна, належного приватному сільськогосподарському підприємству «Україна», яке до того належало [PERSON] . Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Представник Відповідача 1 - Квітневої сільської ради Житомирського району, Житомирської області, в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений. 16 червня 2023 року надав через канцелярію суду заяву в якій просив справу розглядати без його участі. \~ \~ \~ \~Представник Відповідача 2 приватного сільськогосподарського підприємства «Україна» в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. У відповідності до статті 4 ЦПК України, \~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) № 026787, виданого Почуйківською сільською радою 06 червня 2001 року, [PERSON] має право на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства «Україна», с.Почуйки, Попільнянського району, Житомирської області, відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, виданого зборами співвласників 06 червня 2001 року. Вартість майна пайового фонду підприємства становить 5272013 гривень. [PERSON] в розмірі 1890 гривень, або 0.04 відсотків. /а.с.6/ 19 січня 2023 року за вих.№ 11/02-11-П виконавчим комітетом Квітневої сільської ради повідомлено, що будь-яка інформація щодо наявності протоколу КСГП «Україна» за 1997 рік про розпаювання майна цього підприємства і затверджених списків громадян, які мають право на майно підприємства відсутня. /а.с.63/ Відповідно до повідомлення Житомирської районної державної адміністрації вих.№ 01-18/148 від 30 січня 2023 року, в Житомирській районній військовій адміністрації відсутня інформація про реєстрацію сформованого списку громадян, які мають колективне право на майно ПСП «Україна» - правонаступника КСГП «Україна», також відсутня інформація про ліквідацію КСП «Україна» та його реорганізацію в приватне сільськогосподарське підприємство та роз`яснено, що надання відомостей з Державного земельного кадастру здійснюється державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади. /а.с.67-69, 89-91/ 31 січня 2023 року за № 8 приватним сільськогосподарським підприємством «Україна» повідомлено, що ПСП «Україна» є самостійним господарюючим суб`єктом, створеним за рішенням його власника в результаті реорганізації КСП «Україна», що відбулася згідно з Указом Президента України від 03 грудня 1999 року № 1529/99 «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки». Дата проведення державної реєстрації 01 лютого 2000 року № 1\~297\~120 0000 000034. Протокол КСП «Україна» про реорганізацію в ПСП «Україна» на підприємстві відсутній. Також зазначено, що Статут ПСП «Україна»: - не передбачає порядок вступу до підприємства, припинення членства в ньому, принципи формування спільної власності та права членів щодо неї, чи вирішуються спори, що виникають із членських відносин загальними зборами уповноважених членів підприємства або судом; - не регулюються Законом України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», в тому числі в частині створення ним органу управління підприємства, якому передано окремі функції по господарському управлінню колективним майном. /а.с.70/ Представником ПСП «Україна» також додано до матеріалів справи копію Статуту приватного сільськогосподарського підприємства «Україна». /а.с.71-84/ Згідно повідомлення Почуйківського старостинського округу № 42/02-11-П від 04 квітня 2023 року, згідно Договору від 22 липня 1982 року жилого будинку з господарськими будовами, що знаходиться в [ADDRESS] інформація відсутня; - згідно записів в погосподарській книзі за 1982 рік, особовий рахунок № [NUMBER] рахувався за [PERSON] . /а.с.123, 157/ Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 28 березня 2011 року, [PERSON] та [PERSON] на підставі дублікату свідоцтва про право на спадщину від 26 лютого 2002 року є співвласниками в розмірі 1/2 частки за кожним на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . /а.с.153/ Як вбачається з свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 лютого 2002 року, виданого державним нотаріусом Попільнянської державної нотаріальної контори Пилипчук А.Я. і зареєстрованого в реєстрі за № 257, спадкоємцями майна [PERSON] , померлої [INFO] , є її сини: [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Спадкове майно складається з: - житлового будинку в [ADDRESS] і належав померлій на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок; - права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Україна», с.Почуйки, Попільнянського району, розміром 4.55 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі /на місцевості/; - земельної ділянки площею 0.5700 гектарів, яка передана у приватну власність для ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться в [ADDRESS] і належала померлій на підставі державного акту на право приватної власності на землю № 395; - права на пайовий фонд майна підприємства «Україна» с.Почуйки, Попільнянського району, Житомирської області, відповідно до списку осіб, які мають право мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників. /а.с.154/ 19 листопада 2010 року державним нотаріусом Попільнянської державної нотаріальної контори видано [PERSON] дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом замість втраченого свідоцтва про право на спадщину за законом на майно [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Попільнянської державної нотаріальної контори 26 лютого 2002 року і зареєстрованого в реєстрі за № 257. /а.с.155/ Як вбачається з договору купівлі-продажу будинку від 22 липня 1982 року, [PERSON] продала, а [PERSON] купив належний [PERSON] на праві особистої власності жилий будинок з господарчими будовами, що знаходиться в с.Почуйки, жила площа становить 50 кв.м. Будинок належить продавцю [PERSON] на підставі запису в погосподарській книзі Почуйківської сільської ради під № 302. /а.с.156/ Відповідно до витягу від 24 травня 2022 року, виданого Почуйківським старостинським округом № 1: - згідно записів в погосподарській книзі № 7 за 1980-1982 роки Почуйківської сільської ради Попільнянського району, Житомирської області, особовий рахунок № [NUMBER] рахувався за [PERSON] , список членів сім`ї: [PERSON] , 1913 року народження; [PERSON] , 1918 року народження; - згідно записів в погосподарській книзі № 5 за 1983-1985 роки Почуйківської сільської ради Попільнянського району, Житомирської області, особовий рахунок № [NUMBER] рахувався за [PERSON] , список членів сім`ї: [PERSON] , 1913 року народження; [PERSON] , 1918 року народження; - згідно записів в погосподарській книзі № 5 за 1986-1990 роки Почуйківської сільської ради Попільнянського району, Житомирської області, особовий рахунок № [NUMBER] рахувався за [PERSON] ( [PERSON] помер [INFO] ), список членів сім`ї: [PERSON] , 1918 року народження. Копія договору купівлі-продажу від 22 липня 1982 року [PERSON] житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою [ADDRESS] в сільській раді відсутня./а.с.156/ 31 травня 2023 року за вих.№ 71 ПСП «Україна» повідомлено, що ПСП «Україна» є самостійним господарюючим суб`єктом, створеним за рішенням його власника в результаті реорганізації КСП «Україна», що відбулася згідно з Указом Президента України від 03 грудня 1999 року № 1529/99 «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки», форма власності приватне підприємство. На балансі підприємства відсутнє рухоме чи нерухоме майно, що є колективною власністю реформованого КСП «Україна», а тому списки осіб, які мають право на таке майно та документи щодо передачі такого майна на підприємстві відсутні. /а.с.160/ Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно\~статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на майновий пай члена КСП з тих підстав, що [PERSON] було включено до списку осіб, які мають право на майно колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» та видано на її ім`я свідоцтво на права власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат), після її смерті спадкоємці намагались успадкувати майно, проте не змогли цього зробити, так як спадкові справи не відкривалися, свідоцтва про право на спадщину не видавалося, а тому він вважає себе єдиним законним претендентом на спірне безхозне майно за набувальною давністю, адже він використовує його разом із прямими спадкоємцями. Відповідно до статті 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Нормами частини першої статті 316, частини першої статті 317 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом (частина друга статті 318 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі Постанова № 5), можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, доказуванню підлягають, зокрема, такі обставини: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Згідно вимог частини другої статті 344 ЦК України, не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року в справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном». Статтею 9 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» визначено, що до пайового фонду майна членів підприємства включається вартість основних виробничих і оборотних фондів, створених за рахунок діяльності підприємства, цінні папери, акції, гроші та відповідна частка від участі в діяльності інших підприємств і організацій. Уточнення складу і вартості пайового фонду майна членів підприємств, у тому числі реорганізованих, проводиться за методикою, що затверджується Кабінетом Міністрів України.\~Право членів\~підприємства на\~пайовий фонд\~майна залежить\~від їх\~трудового внеску. Члену\~підприємства щорічно\~нараховується частина\~прибутку залежно\~від частки\~у пайовому\~фонді,\~яку за\~його бажанням\~може бути\~виплачено або\~зараховано у\~збільшення частки\~в пайовому\~фонді.\~Ці відносини\~регулюються статутом\~підприємства. Пай\~є власністю\~члена підприємства.\~Право розпоряджатися\~своїм паєм\~за власним\~розсудом член\~підприємства набуває\~після припинення\~членства в\~підприємстві.\~Пай може\~успадковуватися відповідно\~до цивільного\~законодавства України\~та статуту\~підприємства. У разі виходу з підприємства його члени мають право на пай натурою, грішми або цінними паперами відповідно до розміру та структури пайового фонду або в іншій, за згодою сторін, формі. Відповідно до пункту 51 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної\~реєстрації права\~власності у\~зв`язку із\~виділенням нерухомого\~майна в\~натурі власникам\~майнових паїв\~членів колективних\~сільськогосподарських підприємств\~подаються: 1)\~свідоцтво про\~право власності\~на майновий\~пай члена\~колективного сільськогосподарського\~підприємства (майновий\~сертифікат)\~з відміткою\~підприємства правонаступника\~реорганізованого колективного\~сільськогосподарського підприємства\~про виділення\~майна в\~натурі,\~засвідченою підписом\~керівника такого\~підприємства та\~печаткою; 2) акт приймання-передачі нерухомого майна. Позивач в поданому позові просить визнати за ним право приватної власності на 0.04 % від загальної вартості майна, належного приватному сільськогосподарському підприємству «Україна», яке до того належало [PERSON] з тих підстав, що її спадкоємці не прийняли спадщину, спадкова справа не відкривалася та свідоцтва про право на спадщину не видавалися, він вважає себе претендентом на майно так, як використовує його. Разом з тим, належний [PERSON] майновий пай в натурі виділено не було, державна реєстрація права власності у зв`язку із виділенням нерухомого майна в натурі власнику майнового паю члена колективного сільськогосподарського підприємства проведена не була, що суперечить доводам Позивача про те, що він його використовує, а тому і має право на нього. З огляду на правила розподілу тягаря доказування, саме на Позивача покладено обов`язок з доведення факту наявності у нього права на майно, а тому встановлені обставини повністю виключають можливість для задоволення зазначеного позову, так як судом було роз`яснено Позивачу його право подавати докази, а в разі відсутності можливості надати їх самостійно, подавати клопотання про їх витребування, а суд позбавлений можливості ініціювати їх витребування. Згідно постанов Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 924/925/17 та від 22 травня 2018 року в справі № 922/1574/17 зазначено, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження. Позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника, крім випадків, визначених частиною 3 статті 344 ЦК України. Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення судового рішення. У постанові Верховного Суду від\~28 липня 2022 року у справі № 394/130/21 (провадження № 61-1888св22) зазначено, що за змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Тобто, згідно з усталеною судовою практикою суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягується до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. У пункті 13 Постанови № 5 роз`яснено, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Статтею 51 ЦПК України визначено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадком. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності відомостей про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. З огляду на зазначене, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Позивачем визначено Відповідачами в справі Квітневу сільську раду Житомирського району Житомирської області та приватне сільськогосподарську підприємство «Україна». Як вбачається з матеріалів справи, спадщину після смерті власника свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) № 026787, виданого Почуйківською сільською радою 06 червня 2001 року [PERSON] прийняли її діти - [PERSON] та [PERSON] в рівних частках та до складу спадщину увійшло зокрема і право на земельну частку (пай) на підставі вищевказаного Сертифікату /а.с.155/. Таким чином, належними відповідачами за даним позовом є спадкоємці [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] або їх правонаступники, проте клопотань про заміну неналежних відповідачів належним чи залучення співвідповідачів, Позивачем заявлено не було, а відтак позов пред`явлено до неналежної особи, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Крім того, Позивач не може набути право власності за набувальною давністю з огляду на той факт, що є особи, які не позбавлені набуття такого права (права власності) в порядку спадкування. Частиною першою статті 76 ЦПК України, передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~статті 81 ЦПК України,\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Відповідно до статті частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при поданні до суду позовної заяви звільнений від сплати судового збору, а тому суд не здійснює їх подальший розподіл.

Outcome: dismissed