Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-26 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування Тлумацької міської ради Івано-Франківської області про позбавлення батьківських прав. Уточнивши свої позовні вимоги, даний позов підтримала та суду пояснила, що 25.06.2021 року з відповідачем по справі, [PERSON] зареєструвала шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), про що зроблено актовий запис № 1142. [INFO] у них народилася дитина: дочка [PERSON] , яка на даний час є малолітньою. Останній перебігом вагітності та народженою дитиною не цікавився, не виявляє бажання приймати участь у вихованні та розвитку дитини, не цікавиться станом здоров`я та фінансово не підтримує. На даний час відповідач перебуває за кордоном. 19.06.2023 року рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області шлюб між ними розірвано. Вважає, що останній свідомо продовжує нехтувати своїми обов`язками як батько. У зв`язку із наведеним просила позбавити відповідача батьківських прав щодо дочки [PERSON] , [INFO] та стягнути сплачений судовий збір. Позивач, [PERSON] , у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві та уточненні до неї та пояснила, що під час перебуванні у шлюбі відповідач, коли вона була вагітна, піднімав на неї руку, що спровокувало кровотечу, у зв`язку з чим змушена була лягти у лікарню для збереження вагітності. Після цього останній виїхав за кордон у Республіку Чехію і вони не спілкувалися. Протягом всього періоду вагітності не цікавився про її стан здоров`я, матеріально та морально не допомагав. У грудні 2021 року відповідач приїхав в Україну, забрав всі подарунки з квартири, у якій вони проживали та 20.01.2022 року знову поїхав закордон. [INFO] у них народилася дочка [PERSON] . З пологового будинку він її з дочкою не забирав, проте через кур`єра передав букет квітів із запискою «дякую за донечку». Також відповідач створював їй перешкоди у реєстрації і видачі свідоцтва про народження дитини та з хрещенням за церковними традиціями. Два місяці вона просила останнього надати їй підтвердження факту батьківства і лише у вересні місяці вона змогла належно оформити документи та охрестити дитину. Батько дитини навмисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї дочки, не цікавиться її станом здоров`я та матеріально не допомагає, у зв`язку з чим перебування у пологовому будинку, підгузники, дитяче харчування, коляску та багато інших речей для дитини вона купляє сама. Мати відповідача хотіла бачити свою онуку після іі народження, проте вона її не пустила, оскільки дитини на той час була не хрещена і боялася, щоб їй «не наврочили»; з дитиною гуляла по дворі біля гуртожитку, де вони проживають, прикривши їй обличчя пеленкою. Остання побачила дитину на її день народження, коли дочці [PERSON] виповнилося 1 рік та передала у подарунок одяг та м`яку іграшку, однак одяг був замалий на дитину та від іграшки дитина отримала алергію, жодних коштів батько дитини чи його мати не давали. Судовим наказом Тлумацького районного суду Івано-Франківської області, який постановлено 23.03.2023 року, з відповідача стягнуто аліменти в іі користь на утримання дитини, проте кошти відповідач перерахував лише один раз на картковий рахунок ПАТ КБ «ПриватБанк». Після цього вона звернулася із заявою до Тлумацької, щоб кошти перераховували не на її особистий рахунок, бо вона згоди на це не давала, а рахунок виконавчої служби та довести до відома відповідача те, що жодних перерахунків від нього із банків і міжнародних переказів вона отримувати не буде, тому що у неї через це виникають незручності. Вважає, що дитина має зростати у здоровій психологічній атмосфері та не повинна бачити, як тато б`є її маму, а також, оскільки дочку треба буде возити за кордон, а відповідач такого дозволу не буде надавати, то його слід позбавити батьківських прав щодо його дочки [PERSON] . Просила позов задовольнити. Відповідач, [PERSON] , у судове засідання не з`явився. Представник відповідача, [PERSON] - адвокат Горин В.М., у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову та пояснив, що відповідач [PERSON] бажає бачитись, утримувати дитину та спілкуватися з нею. Батько дитини на час пологів позивача знаходивсяся за межами України у Республіці Чехії, де і знаходиться по даний час, а тому не мав змоги забирати дружину та дитину з пологового будинку. Також ствердив, що жодного конфлікту щодо побиття не було та у позивача відсутні докази по даному твердженні. Крім того, відповідач не знав коли точно має народитися дитина, оскільки сторони по справі між собою не спілкувалися, проте одразу після того як дізнався, передав дружині квіти з подякою щодо народження дитини. Останній систематично телефонував позивачу на месенджер «Вайбер», однак остання з ним не завжди хоче розмовляти та пояснювала, що їй від нього нічого не треба. У зв`язку з його перебуванням за кордоном він не має можливості безпосередньо спілкуватися з дитиною та опікуватися нею, однак цікавиться своєю дочкою, любить її, бажає з нею бачитися та спілкуватися, але позивач чинить йому перешкоди у цьому. Також він справно сплачує аліменти на утримання дочки, проте позивач їх не хоче отримувати, оскільки вважає, що він сплачує не на ті рахунки. Мати відповідача теж перебуває за кордоном, але коли приїзджала до дому, то намагалася побачити онуку, проте позивач їй відмовляла. Тільки після досягнення дитиною 1 року їй було дозволено побачити дитину. Вважає, що мотиви, з якими позивач звернулася до суду з даним позовом є надуманими, не заслуговують на увагу та нічим не підтверджені, а тому у його задоволенні слід відмовити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, [PERSON] , у судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову та пояснила, що батько [PERSON] бажає брати участь у житті та вихованні дитини, проте цього не здійснює, оскільки знаходиться за кордоном, а мати дитини, позивач по справі, чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною. Виходячи з інтересів малолітньої дитини, а також беручи до уваги те, що не існує підстав щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , у задоволенні позову просила відмовити. Свідок [PERSON] , яка є бабою хресної мами дитини, в судовому засіданні надала покази про те, що відповідач знаходиться за кордоном, там живе і працює. Мама відповідача, яка теж знаходиться за кордоном, приїжджала додому 2 рази і на день народження онуці подарувала м`яку іграшку, від якої у останньої виникла алергія. Їй відомо, зі слів позивача, що матеріально утримує дитину та виховує її лише вона одна. Свідок [PERSON] , яка є хресною мамою дитини, в судовому засіданні надала покази про те, що відповідач не допомагає позивачу матеріально, не цікавиться дитиною. Жодного разу не поцікавився здоров`ям дитини, що вона їсть. Їй відомо, що відповідач бив останню, коли та була вагітною, проте безпосередньо при цьому присутньою не була. Дані факти їй відомо зі слів позивача та іноді чула їхні розмови по телефону. Свідок [PERSON] , яка є матір`ю позивача, у судовому засіданні надала покази про те, що проживає разом з позивачем та своєю онукою [PERSON] разом у гуртожитку у м.Тлумач. З дня народження онуки [PERSON] , участь у її вихованні приймає лише її дочка, мати дитини. Відповідач на даний час перебуває за кордоном та своєю малолітньою дочкою взагалі не цікавиться та не допомагає їм матеріально. Про надходження від відповідача коштів для дитини на картковий рахунок позивача їй невідомо. 15.03.2023 року ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 23.05.2023 року ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, покази свідків, дослідивши подані сторонами письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та спору по суті приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до частин 1-2 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.06.2021 року, який рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 26.04.2022 року розірвано (а.с.8,9). Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 29.05.2023 року заочне рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 26.04.2022 року по цивільній справі № 353/106/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу скасовано (а.с. 102-104). 19.06.2023 року Тлумацьким районним судом Івано-Франківської області постановлено рішення, яким шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 105-106). Під час шлюбу у них народилася одна дитина, дочка [PERSON] , [INFO] , яка на даний час є малолітньою, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 08.09.2022 року, де в графі батько зазначений « [PERSON] », а в графі мати « [PERSON] » (а.с. 7). Відповідач 19.12.2021 року перетнув кордон та виїхав за межі України, в Україну не повертався, що підтверджується копією його закордонного паспорта серії [NUMBER] від 01.09.2020 року (а.с. 73-74). Копією дублікату нотаріального акту від 17.08.2022 року, який виданий нотаріусом в м.Оломоуц Чеської Республіки, засвідчено заяву [PERSON] про те, що він є батьком дитини - дочки [PERSON] , яка народилася [INFO] , матір`ю якої є його колишня дружина [PERSON] (а.с. 69-70). Рішенням від 07.09.2022 року № 113 «Про визначення прізвища дитини» виконавчий комітет Тлумацької міської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області, отримавши згоду у телефонному режимі батька дитини [PERSON] , вирішив визначити прізвище малолітній дитині, яка народилася [INFO] - за прізвищем батька дитини, а саме « [PERSON] », що підтверджується копією відповідного рішення (а.с. 71). Згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання виданим виконавчим комітетом Тлумацької міської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області від 06.03.2023 року встановлено, що позивач [PERSON] проживає у гуртожитку Тлумацького коледжу Львівського НАУ за адресою: [ADDRESS] разом з дочкою [PERSON] , [INFO] , згідно договору найму житла у гуртожитку від 09.09.2022 року. Сім`я проживає уп`ятому блоці гуртожитку, в якому дві кімнати і санвузол. Умови проживання сім`ї задовільні (а.с. 10). Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. Статтею 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї. Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 165 СК України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися в т.ч. один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Статтею 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Позивач доводила підстави для позбавлення батьківських прав на підставі п. 1, 2 даної статті, як незабрання відповідачем дитини з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляв щодо неї батьківського піклування; ухилення батька від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Крім того, можливого ненадання відповідачем дозволу на перетин кордону їх малолітньою дитиною. Відповідно до пунктів 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд враховує зазначені роз`яснення Пленуму Верховного Суду України і з`ясовує які безсумнівні докази свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей, у чому полягає винна поведінка відповідача, свідоме нехтування ним своїми обов`язками, чи вживалися до нього заходи реагування, а також досліджує соціально-побутових умов життя та матеріального становища відповідача. При вирішенні цього спору суд виходить з інтересу малолітньої дитини. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини ( 995_021 ) зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції ( 995_004 ) Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім за інтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частинами 5,6 статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так, згідно висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] № 620 від 20.04.2023 року, складеного виконавчим комітетом Тлумацької міської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області, 04.04.2023 року працівниками служби у справах дітей здійснено обстеження умов проживання [PERSON] та [PERSON] . Під час обстеження встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , за даною адресою не проживає та знаходиться за межами території України. Відповідно наданої характеристики Вікнянським старостинським округом № 3 Івано-Франківського району Івано-Франківської області, [PERSON] зарекомендував себе з позитивної сторони - вихований, стриманий, чесний та справедливий. У побуті завжди ввічливий, тактовний і працелюбний, чуйний та доброзичливий, від сусідів та односельчан скарг про конфліктні ситуації не надходило, брав активну участь у громадському житті села. 05.04.2023 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, мати малолітньої дочки [PERSON] повідомила, що батько [PERSON] не бере жодної участі у вихованні дитини, не цікавиться її розвитком та здоров`ям. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини, батько малолітньої дитини [PERSON] був відсутній, однак виходив на відеозв`язок, так як проживає та працює у Чеській Республіці. Він заперечив щодо того, що він не виявляє бажання брати участь у вихованні малолітньої дочки, однак мати дитини [PERSON] не виявила бажання отримувати фінансову чи матеріальну допомогу від нього, на телефонні дзвінки не відповідає, на відеозв`язок не виходить. [PERSON] заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої дочки, так як намагався брати участь у житті та вихованні дитини. Враховуючи те, що батько [PERSON] бажає брати участь у житті та вихованні дитини та виходячи з інтересів малолітньої дитини, а також беручи до уваги те, що не існує підстав, які відповідають вимогам ст. 164 СК України, орган опіки та піклування Тлумацької міської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області вважає недоцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , що також підтверджується витягом з протоколу № 3 комісії з питань захисту прав дитини Тлумацької міської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області від 05.04.2023 року (а.с. 42-43, 86). Суд вважає, що вищевказаний висновок є у повній мірі обґрунтованим та таким, що, насамперед, відповідає інтересам дитини, оскільки органом опіки здійснено всі необхідні дії щодо отримання відомостей та надання їм належної оцінки, а також вислухано обох батьків малолітньої дитини для прийняття рішення у даному спорі. Крім того, Рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Савіни проти України" (Заява N 39948/06) від 18.12.2008 встановлено наступне: «Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві". Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції (995_004) і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8. Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу "Ньяоре проти Франції" (Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи "Валлова і Валла проти Чеської Республіки" (Wallova and Walla v. the Czech Republic), N 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і "Гавелка та інші проти Чеської Республіки" (Havelka and Others v. the Czech Republic), N 23499/06, п. 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу "К.А. проти Фінляндії" (K.A. v. Finland), N 27751/95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу "Мозер проти Австрії" (Moser v. Austria), N 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі "Валлова і Валла проти Чеської Республіки", пп. 73-76, та у справі Гавелка та інші, п. 61). Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, Суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Також вищезазначені висновки Європейського суду з прав людини знайшли своє відображення у постановах Верховного суду України, а саме: постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 641/2867/17-ц, у якій вказано, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 в якій зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 вказано, що суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Щодо обставин, які свідчать про ухилення від виконання батьківських обов`язків у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19 зазначено: «зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.». Зважаючи на вказане, суд вважає, що позивач належним чином не вмотивувала власних доводів про обрання щодо відповідача такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав, посилаючись на підстави, передбачені п.1, 2 ст. 164 СК України, не надала належних та допустимих доказів умисного невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, а судом не встановлено винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, оскільки незабрання відповідачем дитини з пологового будинку і не виявлення протягом шести місяців щодо неї батьківського піклування та ухилення батька від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, тобто неактивна участь батька в житті дочки спричинена проживанням відповідача на значній відстані від дитини у Республіції Чехії, тривалим конфліктом між сторонами, та неналежним усвідомленням матір`ю необхідності участі батька у вихованні дочки, незважаючи на неприязні стосунки між сторонами. Крім того, можливість ненадання дозволу відповідачем на виїзд дитини не є підставою для позбавлення батьківських прав остання щодо його малолітньої дочки. У заяві позивача, яка адресована Тлумацькому ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) від 16.05.2023 року, остання зазначила, що за її заявою відкрито виконавче провадження про стягнення аліментів з боржника [PERSON] на її користь на утримання дочки. У зв`язку із закриттям її рахунку у ПриватБанку просила виконавчу службу перераховувати кошти на рахунок [PERSON] . Та просила надати боржнику реквізити виконавчої служби для перерахунку аліментів, а не реквізити її особового рахунку (так, як згоди на це не давала), та довести до його відома, що ніяких перерахунків від нього із банків і міжнародних переказів вона отримувати не буде, тому в неї через це виникають незручності (а.с.80). Даючи оцінку вказаній заяві від 16.05.2023 року, суд приходить до висновку, що відповідач намагається надавати матеріальну допомогу для утримання дочки всіма доступними для нього способами, однак відповідач відмовляється від її отримання, що свідчить про перевагу її інтересів над інтересами малолітньої дитини. Виходячи з вищенаведеного, суд, установивши відсутність винної поведінки та свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, беручи до уваги той факт, що батько дитини бажає продовжувати спілкуватися із дочкою, а також відсутність інших передбачених частиною першою статті 164 СК України підстав для позбавлення батьківських прав, вважає, що позовні вимоги є безпідставними, необгрунтованими і недоведеними, та такими, що не підлягають до задоволення. Суд, вирішуючи питання щодо судових витрат зі сплати судового збору керується нормами ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; у разі відмови в позові - на позивача. На підставі викладеного, відповідно до ст. 150, 155, 164, 165 СК України, ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: dismissed