Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

07.09.2022 р. представник позивача звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначила, що у 1986 р. [PERSON] , мати [PERSON] , придбала 38/100 частин будинку на підставі договору купівлі-продажу від 25.06.1986 р. за адресою: [ADDRESS] . [INFO] мати позивача померла. [PERSON] з 1996 р. була зареєстрована у вищевказаному будинку і постійно проживає у ньому і по цей час. Після мерті [PERSON] відкрилась спадщина. Сестра позивача [PERSON] прийняла спадок, а саме 1/3 частку, на підставі свідоцтва на право на спадщину, виданого 10.09.1991 р. Брат позивача [PERSON] не користувався своєю частиною, склав письмову заяву про відмову від спадщини. В свій час позивач пропустила строк на прийняття спадщини, та звернулась до суду і в судовому порядку рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 29.09.1994 р. було поновлено строк для прийняття спадщини та визнано право власності на 19/150 часток житлового будинку [ADDRESS] за позивачем. [PERSON] жодного разу після вступу у спадщину не перебувала в будинку, ніколи не приїздила і не проживала в ньому. Позивач подарувала свою частку спірного житлового будинку по [ADDRESS] , а саме 19/150 часток, [PERSON] на підставі договору дарування від 02.08.1997 р. [PERSON] також жодного разу не приїздила до будинку, в ньому не мешкала і не користувалась. Таким чином, з 1996 р. позивач відкрито безперервно володіє вказаним майном, повністю утримує його, здійснює благоустрій, робить поточні ремонти, оснащує необхідним для гідної життєдіяльності обладнання, сплачує усі комунальні платежі. Вказаним житлом позивач постійно безперешкодно користується протягом 25 років. Посилаючись на ст.ст.16, 316, 344 ЦК України, за позовом представник позивача просить визнати за [PERSON] право власності на 38/100 часток житлового будинку за адресою: [ADDRESS] за набувальною давністю. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 14.11.2022 р. відкрито провадження у справі і призначено підготовче судове засідання на 13.12.2022 р. 13.02.2023 р. підготовче судове засідання відкладено на 25.01.2023 р. через зайнятість судді в іншому провадженні. 25.01.2023 р. підготовче судове засідання відкладено на 03.03.2023 р. на підставі п.1 ч.2 ст.198, п.4 ч.2 ст.223 ЦПК України. 03.03.2023 р. підготовче судове засідання відкладено на 04.05.2023 р. на підставі п.1 ч.2 ст.198, п.4 ч.2 ст.223 ЦПК України. 04.05.2023 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 06.06.2023 р., провадження в частині вимог, пред`явлених до [PERSON] закрито на підставі п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України. 06.06.2023 р. розгляд справи відкладено на 11.07.2023 р. на підставі п.4 ст.223 ЦПК України для повторного виклику відповідачів. Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує, просить задовольнити. Розгляд справи за відсутності учасника справи узгоджується з положеннями ч.3 ст.211 ЦПК України. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про день, час та місце його проведення повідомлялись у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомили, відзиву на позов не подавали. Суд розглянув справу за відсутності відповідачів на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України. В силу ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію представника позивача, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори 25.06.1986 р. за р.№ 1-3191 (а.с.11), [PERSON] набула право власності на 38/100 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] померла [INFO] (а.с.12). Згідно свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори 10.09.1991 р. (а.с.13), [PERSON] успадкувала після смерті [PERSON] 1/3 частку. Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 10.12.1992 р. та ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 29.06.1994 р. (а.с.10) за [PERSON] було визнано право власності на 19/150 часток житлового будинку [ADDRESS] . 02.08.1997 р. [PERSON] подарувала [PERSON] 19/150 часток житлового будинку [ADDRESS] , про що надано договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за р.№ 4120 (а.с.16). [INFO] [PERSON] померла (а.с.101). Згідно Інформаційної довідки зі спадкового реєстру, відомості про заведені спадкові справи після смерті [PERSON] відсутні (а.с.112). З Інформаційної довідки зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), 20.03.2019 р. [PERSON] склала заповіт, який був посвідчений Старомайорською сільською радою Великоновосілківського району Донецької області (а.с.113). Згідно акту підтвердження фактичного проживання від 11.01.2022 р. [PERSON] зареєстрована та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.17). Згідно зі\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Правовими нормами\~ст. 328 ЦК України\~визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.ч. 1 і 4\~ст. 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто є таким способом, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до\~ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння складає десять років. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Відповідно до ч.ч. 1, 3 і 5\~ст. 1277 ЦК України\~у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Спадщина, не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою відповідно до\~статті 1283 цього Кодексу. Враховуючи положення ч.ч. 1 і 3\~ст. 1277 ЦК України, слід дійти висновку про те, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку. Із огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнане право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Аналіз перелічених вище доказів свідчить про те, що власниками нерухомого майна, на яке позивач просить визнати право власності за набувальною давністю, є [PERSON] на підставі договору дарування, та [PERSON] , яка розпорядилась належним їй майном, склавши заповіт. Тобто нерухоме майно має власників, які від нього не відмовлялись, а саме по собі користування цим майном [PERSON] не надає їй права на визнання права власності за набувальною давністю, що є підставою для відмови у позові. Відповідно до вимог\~ст.141 ЦПК України, судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed