Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-28 00:00:00

[PERSON] через свого представника звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення нарахованих у порядку ст. 625 ЦК України 3% річних у розмірі 23130,00 грн та 166362,26 грн інфляційних втрат, у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання. Свої вимоги мотивує тим, що 24 грудня 2020 року, 01 лютого 2021 року та 18 березня 2021 року між сторонами були укладені три договори № 24/12, 24/12 та 18/03 згідно умов яких [PERSON] зобов`язався виготовити та передати йому меблі на загальну суму 616245,00 грн на умовах та в строк, передбачений цими договорами. Позивач свої зобов`язання по цим договорам виконав та сплатив відповідачу аванс, однак останній в обумовленні строки меблі не поставив. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 вересня 2021 року в цивільній справі № 127/13486/21 позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 497200 грн, які були сплачені в якості попередньої оплати на виконання договорів поставки, а також судовий збір в розмірі 4 972,00 грн. Дане рішення суду набрало законної сили, а виконавчий лист був пред`явлений до виконання у Перший ВДВС у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Однак, кошти [PERSON] не повернув, відносно останнього внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 2 ст. 190 КК України, рішення суду до цього часу не виконане, а тому позивач з урахуванням приписів ст.625 ЦК України просить стягнути з відповідача заборгованість, яка станом на 20 квітня 2023 року, становить 189492,26 грн, з яких: 23 130,00 грн 3% річних за період з 01 жовтня 2021 року по 20 квітня 2023 року та 166362,26 грн інфляційні втрати за період жовтень 2021 року квітень 2023 року. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03 травня 2023 року відкрите спрощене позовне провадження у справі із викликом сторін. Правом подання відзиву відповідач не скористався. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, однак останній подав заяву та просив розгляд справи провести у їх відсутність, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові, не заперечував щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання вкотре не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов відповідач не надав, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом установлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 вересня 2021 року в цивільній справі № 127/13486/21 позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 497200,00 грн, які були сплачені в якості попередньої оплати на виконання договорів поставки, а також судовий збір в розмірі 4972,00 грн (а.с.5-6). 14 жовтня 2021 року рішення суду набрало законної сили, а 04 квітня 2023 року був виданий позивачу виконавчий лист №127/13486/21 від 13 вересня 2021 року, який пред`явлений до виконання у Перший ВДВС у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с.7). 13 квітня 2023 року постановою державного виконавця Першого ВДВС у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрите виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого листа (а.с.9). При цьому, 14 серпня 2021 року до ЄРСР внесено відомості за № 12021020010001137 за ст. 190 ч. 2 КК України за заявою [PERSON] , який просив прийняти міри до [PERSON] , так як останній в період з 24 грудня 2020 року по 18 березня 2021 року шахрайським шляхом, зловживаючи довірою, під приводом виготовлення меблів, незаконно заволодів грошовими коштами, що завдало значної шкоди заявнику (а.с.8). Доказів про виконання рішення суду матеріали справи не містять. Позивач, звертаючись до суду, вказує на невиконання відповідачем своїх зобов`язань та просить стягнути відповідно до ст.625 ЦК України інфляційні втрати та 3% річних за період з 01 жовтня 2021 року по 20 квітня 2023 року в загальні сумі 189492,26 грн Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до п.1 ч.2, та ч. 5 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а також у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Отже між сторонами виникло грошове зобов`язання на підставі рішення суду. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо іншій розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Вищенаведене відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц. Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України в постанові №6-2168цс-15 від 30 березня 2016 року, за змістом ч.2 ст.625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. За таких обставин, враховуючи не виконання грошового зобов`язання, розмір якого визначений рішенням суду, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних. Щодо розміру інфляційних втрат та 3% річних, які підлягають стягненню на користь позивача, суд зазначає наступне. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 вересня 2021 року в справі №127/13486/21 на користь позивача стягнуто з [PERSON] 497200,00 грн Рішення набрало законної сили 14 жовтня 2021 року, а отже період прострочення починається з 15 жовтня 2021 року. Також при визначені суми заборгованості по процентам, визначеним відповідно до ст.625ЦК України, слід враховувати, що відповідно до п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Воєнний стан в Україні введений з 24 лютого 2022 року. Тобто з урахуванням викладеного нарахування процентів, визначених ст.625 ЦК України, можливе лише до 23 лютого 2022 року. Позивач, заявляючи вимогу про стягнення 3% річних за рішенням суду та визначаючи їх розмір, невірно визначив період прострочення грошових коштів, а саме здійснив нарахування 3% річних 01 жовтня 2021 року, тобто до дня набрання рішення законної сили по день звернення до суду, не враховуючи вимоги п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України та дату набрання рішення суду законної сили. Наразі 3 % річних слід розрахувати з урахуванням простроченої заборгованості визначеної рішенням суду від 13 вересня 2021 року в розмірі 497 200,00 грн помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються із дня, наступного за днем після набрання рішення законної сили по день введення в Україні воєнного стану, тобто до 23 лютого 2022 року (132 дня), помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного 365 днів у році, що становить 5394,38 грн. Що стосується розміру інфляційних витрат, то суд також не в повній мірі погоджується з проведеним позивачем розрахунком, так як останнім не вірно визначено період прострочення з огляду на положення п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України. Слід також зазначити, що за змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. З метою реалізації Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17 липня 2003 року затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення, пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку). Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. Як роз`яснено Верховним Судом України в листі від 03 квітня 1997 року № 62-97р, застосовуючи індекси інфляції при розгляді судових справ для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою. Величина приросту індексу споживчих цін має заокруглюватися до десяткового числа після коми, оскільки саме так визначаються місячні та річні індекси споживчих цін Державним комітетом статистики України. Вищенаведене відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеній 26 червня 2020 року в справі № 905/21/19. З Методики розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: - час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; - час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20 листопада 2020 року у справі №910/13071/19. Прострочення мало місце з 15 жовтня 2021 року до 23 лютого 2022 року, а отже індекс інфляції становить: 100,9% х100,8% х100,6%х101,3%х101,6% = 105,3. Відповідно суму втрат від інфляції розраховуємо за формулою: (сума боргу х процент інфляції) - сума боргу та становитиме - (497 200,00 грн х 1,053) - 497 200,00 грн = 26 351,60 грн. Тобто, інфляційні втрати складають 26 351,60 грн. Отже, загальна сума заборгованості 3% річних та інфляційних втрат, у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання становить 31745,98 грн, що підлягає стягненню з відповідача для захисту прав позивача. Крім того відповідно до ст.\~141\~ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 317,46 грн. Щодо витрат на правничу допомогу, то слід зазначити, що ч.1 ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу віднесені саме до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата ), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом з тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. За змістом ст. 137, 141 ЦПК України витрати на правничу допомогу мають бути дійсними (реальними), необхідними, а їх розмір розумним з огляду на складність справи. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини наведеної, зокрема, у пункті 95 рішення від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», пункті 80 рішення від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При цьому, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East|WestAlianceLimited» проти України», заява № 19336/04), обгрунтованим слід вважати розмір витрат, що є співмірним до складності справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та часом, витраченим на виконання таких робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також з ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial