Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивачка звернулася до суду із позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою посилаючись на те, що позивач є власницею земельної ділянки загальною площею 6,5736 га з кадастровим номером 5324080300:00:013:0036 яка розташована на території Валківської сільської ради Полтавського району Полтавської області. Ця обставина не є спірною. Між позивачем і відповідачем 27.12.2012 року було укладено договір оренди земельної ділянки на 10 років. Угод і домовленостей щодо його припинення сторони не укладали. Проте 27.09.2022 позивач надіслала відповідачу відмову від продовження договору на новий строк. Не припиняючи у встановленому законом порядку дію попереднього договору сторони начебто уклали новий щодо тієї ж ділянки. Позивач надала пояснення, що в грудні 2019 року до неї прибула представниця відповідача [PERSON] і попросила її підписати начебто витяги чи то з договору, чи то з ДЗК (з пояснень, наданих позивачкою, я достеменно не встановив про які документи річ). Вказана представниця Відповідача, тримаючи документи у себе в руках, перегортала по пів сторінки і вказувала пальцем де Позивачу треба ставити підписи, що вона робила - оскільки співпрацювала із підприємством-відповідачем довгий час і довіряла представниці відповідача (що підтверджує також Відповідач у своєму відзиві). Після цього забрала увесь пакет її документів і не перевіряла їх. Вже пізніше Позивач дізналася, що серед підписаних нею документів був договір від 21.12.2019 року. Тому Позивач невідкладно повідомила Відповідача про свою незгоду з цим договором заявою від 16.01.2020 року, а також подавала раніше позов про розірвання договору, який повертався ухвалою у справі 545/674/20. Позивач не отримувала орендну плату за договором від 21.12.2019 року, а натомість продовжувала отримувати її за договором від 27.12.2012 року - оскільки вважала саме цей договір чинним та дійсним. Позивач також вживала ряд позасудових заходів по ануляції договору від 21.12.2019 року - наприклад, зверталась до народного депутата Андрія Бобляха, який з цього приводу надсилав депутатське звернення від 16.03.2020 до Відповідача. В 2022 році позивач подавала позовну заяву про визнання недійсним договору від 21.12.2019 р., проте рішенням суду у справі 545/424/22 відмовлено у задоволенні позову. Разом з цим, під час розгляду цієї справи було встановлено розбіжність у редакціях договору оренди від 21.12.2019 у позивача і відповідача: 1) \~ \~ \~ \~на першій сторінці в «шапці» екземпляру договору, наявного у позивача, вказано, що з укладенням цього договору викладається в новій редакції договір оренди від 27.12.2012 року, що укладений між ПАФ «Подоляка» і « [PERSON] ». Проте на тому екземплярі, що наявний у Відповідача, замість цього ПІБ вказано « [PERSON] ». Тобто перша розбіжність у редакції договору полягає у неоднакових прізвищах осіб, вказаних у шапці на першій сторінці; 2) \~ \~ \~ \~крім цього, на першій сторінці екземпляру договору, що перебуває у позивача, сторінка закінчується назвою розділу «Орендна плата» - проте в екземплярі договору, що перебуває у Відповідача, ці слова знаходяться на початку наступної другої сторінки. Відповідно друга розбіжність між екземплярами полягає в тому, на якій сторінці знаходиться назва розділу «Орендна плата»; 3) \~ \~ \~ \~В пункті 2 договору на першій сторінці в екземплярі відповідача площа вказана як «6,57 га», в той час як у позивача площа вказана «6,5736 га» і цифри «36» дописані рукою (варто зазначити, що площа ділянки складає саме 6,5736 га за даними реєстру речових прав, хоча в акті на землю вказана площа «6,57»); 4) \~ \~ \~ \~на акті приймання-передачі земельної ділянки, який є додатком до цього договору, наявного у позивача - відсутня дата його підписання (аркуші справи № 13 і 32). Проте на акті, який наявний у відповідача - проставлена дата 21.12.2019. При цьому дата очевидно виправлена: з наявної на копії акту помарки видно, що спершу його хотіли датувати 2020 роком, але потім виправили дату на 2019 рік. Тобто у наявних у позивача та відповідача екземплярах відрізняється перша сторінка договору, а також акт прийому-передачі. Під час розгляду судової справи 545/424/22 і в суді першої, і в суді апеляційної інстанції представник відповідача в судових засіданнях під запис визнав факт розбіжності екземплярів договорів, проте пояснив це наступним: 1) \~ \~ \~ \~розбіжність у прізвищах « [PERSON] » і « [PERSON] » на першій сторінці є опискою; 2) \~ \~ \~ \~площа землі на першій сторінці дійсно була дописана рукою в частині цифр «36», проте на екземплярі позивача це просто забули зробити; 3) \~ \~ \~ \~дата підписання акту приймання-передачі земельної ділянки на екземплярі договору, що наявний у відповідача, дійсно була виправлена з «2020» на «2019», що теж є опискою; 4) \~ \~ \~ \~представник відповідача не заперечував автентичність екземпляру договору, що наявний у позивача (тобто не заперечував, що цей договір надав позивачу сам відповідач). Під час розгляду судової справи 545/424/22 позивач піднімала питання про те, що договір від 21.12.2019 року вважається неукладеним, проте суди цю обставину не досліджували зазначивши, що вона виходить за межі предмету спору і вказали, що вона має досліджуватись у разі подання нового позову з належними позовними вимогами. На даний час спірна земельна ділянка перебуває у користуванні відповідача і щодо неї зареєстровано речові права оренди по договору від 21.12.2019 року. Виходячи з описаного вважаємо, що договір від 21.12.2019 року є неукладеним, а тому у відповідача відсутня правова підстава для використання земельної ділянки і вона підлягає витребуванню на користь позивача. У відзиві\~на позов\~представник відповідача\~просить відмовити\~у задоволенні позову повністю посилаючись на те, що згідно із Державним актом на право власності на земельну ділянку, [PERSON] є власником земельної ділянки загальною площею 6,5736 га, з кадастровим номером 5324080300:00:013:0036, яка розташована на території Валківської сільської ради, Полтавського району, Полтавської області (далі - земельна ділянка). Цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Позивачка, начебто дізналася від ПАФ «Подоляка», що наше підприємство користується її земельною ділянкою на підставі договору оренди, який вона не підписувала з нами та згоди не давала на користування. У позові по справі № 545/424/22 вона вказувала саме так , а у новій справі вона вказувала, що до неї прибула представниця відповідача Клестова і повідомила, що треба підписати якісь витяги чи до з договору чи то з ДЗК (і тут представник позивача лукавить, бо у засідання по іншій справі позивачка сказала, що підписувала Витяг з ДЗК) і вона помилково щось там підписала і пізніше дізналась що підписала договір оренди на 10 років. Необхідно відзначити, що це все вже досліджувалось по справі № 545/424/22 і суд надав оцінку цим видумкам. По справі № 545/424/22 позивачка вважала Договір недійсним і надавала всі ті самі аргументи щодо розбіжності редакцій, доповнюючи це тезами про те, що вона не підписувала саме договір, а по справі № 545/843/23 з тих же самих мотивів аргументів і підстав стверджує про неукладеність договору. У позові цитує ряд судових рішень і підводить їх зміст під свої доводи, які вже аналізувались судом по іншій справі, яка вирішена судом - №545/424/22. Вказані позивачем доводи ПАФ «Подоляка» вважає надуманими. Так, ПАФ «Подоляка» співпрацює з позивачем декілька десятків років. Раніше укладались договори оренди земельної ділянки позивача, згідно яких позивач надавала нам право користування землею за що їй сплачувались кошти. Попередня угода з позивачем була укладена 27.12.2012 року. Зареєстрована у відділу Держкомзему в Полтавському районі 27.12.2012 року за № 532400004003698. Укладено акт приймання-передачі землі від 27.12.2012 року. Строк дії оренди - на 10 років. 21.12.2019 року між позивачем та ПАФ «Подоляка» було укладено новий (спірний) договір оренди землі, згідно якого позивач передала нам в оренду спірну земельну ділянку 6, 5736 га для ведення товарного сільськогосподарського товаровиробництва, з кадастровим номером 5324080300:00:013:0036, яка розташована на території Валківської сільської ради Полтавського району Полтавської області. НГО - 272795.39 грн. Термін користування - 10 років - до 01.01.2033 року. Одночасно сторони підписали акт приймання-передачі земельної ділянки. 21.12.2019 року було проведено державну реєстрацію іншого речового права щодо вказаного договору оренди землі від 21.12.2019 року. Державний реєстратор - Бондаренко О.Р. Андріївська сільська рада Деканського району, Полтавської області.(Витяг від 24.12.2019 року додається). Позивач отримувала кошти за користування землею і жодних претензій з моменту укладення даного договору оренди 21.12.2019 року нам не висловлювала, що доводить і факт укладення і факт виконання договору та обізнаність позивача про оренду. Вказані обставини , документальні докази, проведені реєстраційні дії та факт отримання позивачем коштів у вигляді орендної плати(бухгалтерська довідка додається) вказують, на те, що договір було укладено, що він відбувся і реалізувався Сторонами, що він має законодавчо передбачену форму та реєстрацію, а тому стверджувати про його недійсність у позивача не має підстав. Інших будь-яких доказів чи аргументів, які б доводили зворотне позивач суду не наводить і не надає. Згідно до ст . 83 ЦПК України - ч. 1. кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А відповідно до ч. 6 вказаної статті - доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, за відсутності належних, допустимих і достатніх доказів з боку позивача, які б доводили його тезу про не укладення договору і його недійсність - всі твердження та доводи викладені позивачем у його позовній заяві є припущеннями. ПАФ «Подоляка» вважає, що твердження позивача про неукладеність договору оренди у новій редакції не заслуговує на увагу суду, оскільки абсолютно ті ж тези і аргументи наводились позивачем по справі № 545/424/22 і апеляційний суд надав оцінку цим доводам відносно вимог про недійсність договору. Вказані доводи в т.ч. з посиланням на практику ВС чи апеляційного господарського суду не заслуговують на увагу бо позивач вигадав ці невідповідності. Остаточна редакція договору укладеного між сторонами міститься у реєстраційній справі і якщо позивач не згоден з реквізитами чи умовами договору отримати інформацію на свій запит з державного реєстру речових прав в т.ч отримати копії документів. ПАФ «Подоляка» надало суду наявну у нього копію договору. Позивач не надав нічого. Лише припущення про різі дати і різні площі. Щодо площі орендованої ділянки - у момент виготовлення позивачем Державного акту на право приватної, власності на земельну ділянку в 2001 році було зазначено, що у власності позивача перебуває земельна ділянка площею 6,57 га, але пізніше, коли формувалась кадастрова карта дані земельних ділянок уточнювались державою і станом на момент укладення договору в новій редакції у 2019 році по кадастровому номеру земельної ділянки позивача мається не 6,57 га, а 6,5736 га. І оскільки дані про об`єкт нерухомості (земельну ділянку) до державного реєстру речових прав заносять з даних Державного земельного кадастру, то по орендованій земельній ділянці при державній реєстрації речових прав за основу було взято дані кадастрового реєстру, тому мається ця відмінність площі. За даними реєстру площа 6,5736 Га а в оренду передається 6,57 га (див дані розділу Актуальної інформації про державну реєстрацію іншого речового права (2 сторінка Витягу з Державного реєстр) речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №194722595 від 24.12.2019 року - скан. додається). Щодо акту і відсутності дати - у примірнику ПАФ «Подоляка» який було подано на реєстрацію після підписання ці дані є, але через низьку якість копії цифр не видно. Якщо позивач заперечує цю обставину, він міг надати свій примірник, або примірник від державного реєстратора, однак позивач цього не зробив. У своїх доводах і аргументах позивач посилається на розбіжності редакцій і підводить, це під практику ВС у господарських справах про неукладеність, але у наведеній практиці ВС мова йде про невідповідність редакцій позивача та відповідача. У ініційованій новій справі позивач наводить аргументи про відмінність редакцій відповідача та позивача, хоча суду пропонує оцінити відмінності між редакціями відповідача(однією, яку було подано хибною, бо то був чорновик договору і він містив неточність у прізвищі в преамбулі угоди про нову редакцію і розділі де ідентифікуються сторони і іншим примірником того ж відповідача, який ми отримали на запит у державного реєстратора і подали суду , де точно вказано прізвища). Більше-того, земельна ділянка була вже була передана по Акту у 2012 році, а оскільки сторони викладали договір у новій редакції, а не укладали його заново, то складання будь-якого повторного акту не потрібно взагалі. Попри це акт між сторонами було складено і підписано у момент переукладення договору оренди і відповідна дата на акті, як і на; договорі міститься. Якщо позивач не згідний з запереченнями відповідача то на їх спростування він може отримати на запит адвоката (свого представника) відповідь від державного реєстратора з копією документів і надати їх суду для спростування позиції відповідача. Цього позивач не робить, бо всі його припущення не підтверджуються офіційними документами, що маються у державного реєстратора(слід зауважити що інший запит до реєстратора він робив, що свідчить про те, що отримання цієї інформації було для нього не вигідним. Доречно повідомити, що подібне заперечення щодо можливості обґрунтування позовних вимог за допомогою витребування від державного реєстратора копій договору оренди та акту приймання передачі земельної ділянки наша агрофірма вже висловлювала у справі №545/424/22 , яке з причин не вигідності для позивача до цього часу ним ігнорується. Відтак, жодних невідповідностей форми, чи змісту укладеного і зареєстрованого договору не існує, а тому доводи апеляційної скарги з цього питання не заслуговують на увагу. Договір укладено, підписано та зареєстровано у порядку передбаченому законодавством і виконано. Більше-того, позивач впродовж строку з 2019 року отримувала орендну плату у збільшеному розмірі у порівнянні з платою по договору від 2012 року, бо умови нового (переукладеного) договору оренди передбачали збільшення розміру орендної плати. Це доводиться довідкою ПАФ «Подоляка» і тим, що позивач у судовому засідання підтвердила факт отримання нею збільшеної орендної плати. А це стало можливості внаслідок збільшення розміру згідно оспорюваного нею договору, який вона начебто не підписувала. Це підтверджує, що договір виконувався сторонами вже у новій редакції. Договір у новій редакції передбачає нову нормативно-грошову оцінку, що визначало більший розмір орендної плати з 182 тис грн. по договору 2012 року - до 272795,39 грн. по переукладеному договору від 2019 року, що іі обумовило збільшення орендної плати. За наведених умов не можна стверджувати, що договір є неукладеним. Більше-того, позивач у своєму позові вказує про недосягнення істотних умов при укладенні договору оренди земельної ділянки, а саме щодо об`єкту оренди (6,57 га замість 6,5736 Га) і щодо строку оренди (хоча строк чітко обумовлений, а судячи з позовної заяви мова йде не про строк оренди, а про момент укладення , бо у позивача сумніви щодо моменту укладення - чи 2019 рік , чи 2020 рік). Однак, ці доводи не заслуговують на увагу суду, бо Полтавський районний суд та Полтавський апеляційний суд по справі №545/424/22 вже надали відповідь саме на ці питання про спірні істотні умови договору і Полтавський апеляційний суд у своїй постанові від 06.02.2023 року по справі №545/424/22 зазначив щодо цього наступне : «Підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві та апеляційній скарзі, не свідчать про недійсність спірного договору оренди землі від 21.12.2019 року, який підписаний сторонами та містить усі істотні умови, передбачені статтею 15 Закону України «Про оренду землі», а доводи позивача щодо недосягнення між сторонами згоди стосовно об`єкта оренди та строку дії договору, як укладеного на 10 років до 01.01.2033, не є підставою для визнання правочину недійсним, оскільки позивачем оспорюється сам факт укладення договору за таких умов, що не відповідає обраному способу судового захисту». При цьому погоджуюсь з позицією суду що позивач при підписанні договору допустила недбальство і ймовірно належно не ознайомилась зі змістом договору, але незважаючи на це підписала його і в подальшому визнала його отримуючи збільшену орендну плату. Така поведінка позивача не може вказувати на те, що ПАФ «Подоляка» допустила порушення права та інтересів позивача чи положення закону. При цьому позивач програла справу про недійсність договору, але попри це зловживаючи правом знову подає до суду негаторний позов з тими самими підставами, але вже формулює інші вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю. Забуваючи при цьому, що для усунення перешкоду користуванні не можна ігнорувати наявність між позивачем та відповідачем укладеного і діючого договору оренди, правомірність укладення якого підтверджено у справі № 545/424/22 за позовом позивача про визнання його недійсним з причин; що позивач його не укладала. У позовній заяві, яке не змінювалась позивачем та не доповнювалась підставою вимог є твердження про неукладеність договору (сторінка 2 абз. 3) і у подальшому цю тезу на підтвердження позовних вимог і те що не потрібно змінювати позовні вимоги-у клопотанні позивача від 29.09.2022 року бо вони на його думку були сформульовані вірно, і так само вказує на неукладеність договору у апеляційній скарзі по справі № 545/424/22 . де наводить співставлення тих же аркушів договору і акту в контексті неукладеності договору. Тобто, по суті у новій справі до суду пред`явлено вимоги, які вже судом досліджувались та яким було надано оцінку. Також представником відповідача подана заява про застосування строків позовної давності з підстав того, що між позивачем та відповідачем відбувався судовий процес справа № 545/424/22. Предмет позову і підстави , які позивачем заявлено по даній справі ідентичні до тих, які були предметом справи по справі № 545/424/22. Обставини встановлені судом по справі № 545/424/22 мають приюдиційне значення відносно даної справи, зокрема обставини укладання спірного договору. У позові по справі № 545/424/22 позивач зазначала(а сторінка позовної заяви 2 3 абзац ), що вона : « Я дізналась від відповідача , що відповідач користується моєю земельною ділянкою на підставі останнього договору оренди , який я не підписувала з відповідачем та згоди не надавала на користування. Цей договір я вважаю не дійсним , з таких підстав що зазначений договір я не укладала та не підписувала , тому за захистом своїх законних прав маю звертатися до суду та визнавати договір оренди земельної ділянки недійсним» По даній справі №545/843/23 у позовній заяві позивач вказує іншу версію укладення договору (позов 2 сторінка 2-3 абз) : «.. в грудні 2019 року до неї прибула представниця [PERSON] і попросила її підписати начебто витяги чи то з договору , чи то з ДЗК(з пояснень, наданих позивачкою я(адвокат Плескач) достеменно не встановив про які документи річ). Вказана представниця Відповідача, тримаючи документи у себе в руках , перегортала по пів сторінки і вказувала пальцем де Позивачу треба ставити підписи, що вона робила оскільки співпрацювала із підприємством - відповідачем довгий час і довіряла представниці відповідача(що підтверджує також Відповідач у своєму відзиві). Після цього забрала увесь пакет її документів і не перевіряла їх. Вже пізніше Позивач дізналась, що серед підписаних нею документів був договір від 21.12.2019 року. Тому Позивач невідкладно повідомила Відповідача про свою незгоду з цим договором заявою від 16.01.2020 року, а також подавала раніше позов про розірвання договору, який повертався ухвалою у справі №545/674/20». А вже судове рішення в редакції Постанови Полтавського апеляційного суду, яке набрало законної сили по справі № 545/424/22 приюдиційно вказує точні обставини укладення договору «21 грудня 2019 року у зв`язку із змінами істотних умов, передбачених типовим договором оренди землі від 27.12.2012, між Смірнова (орендодавцем) та ПАФ «Подоляка» (орендарем) укладено договір оренди землі щодо спірної земельної ділянки кадастровий номер 5324080300:00:013:0036, який того ж дня зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права. За умовами договору оренди землі від 21.12.2019 сторони погодили строк, на якій його укладено - 10 років до 01.01.2033 з продовженням терміну дії договору на період, необхідний орендарю для збору врожаю, якщо земельну ділянку буде засіяно до закінчення дії договору, розмір орендної плати - 10% від грошової оцінки землі з урахуванням коефіцієнту індексації на момент укладення договору, що становить 27 279,54 грн. на рік у грошовій та натуральній формі, та право на використання персональних даних. Всі інші умови оренди відповідають договору від 27.12.2012. 16 січня 2020 року Смірнова подала відповідачу письмову заяву з проханням розірвати вказаний договір оренди землі, оскільки вона не ознайомилась з його змістом та підписала в стані сильного душевного хвилювання через власну неосвіченість та необізнаність. Звертаючись до суду з позовом про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, позивач вказувала, як на підставу недійсності правочину, саме на факт не підписання нею договору оренди землі від 21.12.2019, згоду на укладення якого вона не надавала та істотних умов договору не погоджувала, у зв`язку з чим вважала спірний договір неукладеним». Підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві та апеляційній скарзі, не свідчать про недійсність спірного договору оренди землі від 21.12.2019, який підписаний сторонами та містить усі істотні умови, передбачені статтею 15 Закону України «Про оренду землі», а доводи позивача щодо недосягнення між сторонами згоди стосовно об`єкта оренди та строку дії договору, як укладеного на 10 років до 01.01.2033, не є підставою для визнання правочину недійсним, оскільки позивачем оспорюється сам факт укладення договору за таких умов, що не відповідає обраному способу судового захисту». Отже, як вбачається із судових рішень, позивачем було підписано договір оренди у новій редакції 21.12.2019 року. Свою незгоду вона висловила заявою 16.01.2020 року, що свідчить з обізнаністю про існування договору оренди з моменту його підписання. За таких умов по закону у позивача було 3 роки позовної давності для обрання належного способу захисту її прав, якщо вона вважала їх порушеними, тобто за таких умов строк звернення до суду з будь-якими вимогами щодо укладеного договору до 21.12.2022 року. Позов по справі №545/843/23 подано 06 березня 2023 року, тобто з пропуском строку позовної давності на більш-ніж 2,5 місяці. За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до частини четвертої статті 267ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом статей 256, 267ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У цивільному законодавстві закріплено об`єктивні межі застосування позовної давності. Об`єктивні межі застосування позовної давності встановлюються: (а) прямо (стаття 268 ЦК України). Серед переліку вимог, на які позовна давність не поширюється (стаття 268 ЦК України), відсутня вимога про визнання недійсним державного акту про право власності на землю; (б) опосередковано (із врахуванням сутності заявленої вимоги). Зокрема, у пункті 96 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок про незастосування позовної давності до негаторного позову. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), №6610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 925/756/19 зроблено висновок, що «строк, у межах якого пред`являється позов як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу), ЦК України визначено як позовна давність (стаття 256 цього Кодексу). Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), перебіг якої відповідно до частини першої статті 261цього ж Кодексу починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, перебіг позовної давності обчислюється з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до статті 267ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше». Відповідно , у даній справі позивач [PERSON] дізналась, або повинна була дізнатись по порушення свого права у момент підписання договору 21.12.2019 року і мала з цієї дати 3(три) роки для звернення до суду за захистом свої прав. Навіть, якщо взяти за основу визначення моменту , коли вона дізналась про договір дату подання нею заяви про незгоду з договором 16.01.2020 року, то і у цьому випадку строку позовної давності для [PERSON] минув для пред`явлення позову по даній справі ще 16.01.2022 року. Те, що Полтавський апеляційний суд наголосив позивачці на невірно обраному нею способі захисту її прав то для твердження про поважність причин пропуску позовної давності це не може мати значення, оскільки ст. 68 Конституції України визначається Презумпція знання законодавства за якою - Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Тому, у даному випадку і пропуск строків звернення до суду і не вірний способів захисту прав у суді є зоною відповідальності позивача та її представників. Тому, ПАФ «Подоляка», окрім позиції про те, що позивач зловживає своїми правами, коли попри розгляд його вимог у попередній судовій справі, які були аналогічними тим, які маються зараз(навіть попри те що прохання сформульовані по різному, але доводи одні і ті самі), вважає, що позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні майно, шляхом витребування у нашого підприємства земельної ділянки. У відповіді\~на відзив\~представник позивачки\~ адвокат\~Плескач В.Ю. вказує, що відповідач зазначає, що начебто позивач отримувала орендну плату за договором від 21.12.2019 року і доводить це виключно довідкою, складеною ним же. Позивач заперечує проти достовірності змісту цієї довідки. Ця довідка: 1) підписана лише представниками відповідача і позивач ніяким чином не підтверджувала (не засвідчувала) правдивість вказаної відповідачем у довідці інформації щодо отримання будь-яких платежів саме за договором від 21.12.2019; 2) складена лише у 2022 році щодо фактів, які начебто мали місце в 2017-2021 роках; 3) не підкріплена жодними іншими доказами. Відповідач при цьому в довідці зазначає про начебто отримання оренди і за договором від 27.12.2012, і за договором від 21.12.2019 - зі змісту довідки не зрозуміло які конкретно суми він відносить до якого з договорів. Оскільки довідка охоплює період лише 2017-2021 років, то неможливо співставити її зміст із розмірами орендної плати, вказаної у договорах 2012 і 2019 років. Тобто зміст цієї довідки неможливо перевірити, підтвердити будь-якими іншими доказами і документами. Відповідно до статті 78 ЦПК Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. КЦС Верховного Суду у постанові від 17.10.2019 у справі 473/2878/18 вказує: "Належними доказами сплати коштів за оренду є: видатковий касовий ордер, виписаний орендарем та підписаний орендодавцем; видаткова накладна, підписана сторонами; довідка, видана податковою інспекцією, про наявність сплати коштів із земельного податку та оренди землі." Аналогічний висновок міститься у постанові КЦС Верховного Суду від 19.12.2019 у справі 385/939/17. Також КЦС Верховного Суду у постанові від 30.10.2019 у справі 322/265/18 вказує: "Крім того, колегія суддів касаційного суду погоджується з висновком місцевого суду, який правильно врахував, що діючим на час виникнення спірних правовідносин законодавством передбачалось, що належним підтвердженням факту здійснення готівкових розрахунків є виключно відповідні касові документи (пункт 2.2. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затверджене постановою Правління НБУ від 15 грудня 20147 року № 637)." А ще КЦС Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі 322/1183/17 зазначає: "Водночас, визнаючи доведеним факт отримання орендної плати за користування земельною ділянкою представником за довіреністю [PERSON] , апеляційний суд не врахував, що саме касовий ордер є тим розрахунком документом , який згідно із законодавством України підтверджує касову операцію із отримання готівкових коштів (пункт 3.1. Положення), отже, неналежно оформлений касовий ордер не може бути достовірним доказом здійснення такої касової операції. Наведених норм права суд апеляційної інстанції не врахував та, безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, допустив помилку в застосуванні процесуального та матеріального закону." Апеляційного суду Полтавської області в ухвалі від 11.12.2017 у справі 527/1772/17 вказав: "Надані відповідачем бухгалтерські довідки та картка рахунку 6851 не містять підпису орендодавця та обґрунтовано не взяті судом до уваги, як такі, що не відповідають вимогам закону щодо належності та допустимості доказів у розумінні положень ст. 58, ч. 2 ст. 59 ЦПК України." Верховний Суд надалі постановою від 23.12.2019 цю ухвалу Апеляційного суду Полтавської області залишив без змін вказавши: "Вирішуючи спір, суди, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, установивши, що позивач за 2009-2016 роки (систематично) не отримував орендну плату за договором оренди землі, а відповідач не довів, що він проводив нарахування та виплату нарахованої орендної плати на підставі письмового договору, дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову." Таким чином, належним способом доказування факту виплати орендної плати за договором від 21.12.2019 року могло б бути подання належним чином оформлених банківських документів, касових ордерів чи інших документів, які б містили підпис орендодавця (тобто позивача). Подання ж односторонньо оформленої довідки не може доказувати цього факту, адже її зміст не може бути перевірений будь-якими доказами і є лише власним баченням представників відповідача. Щодо зловживання правами і збігу вимог зі справою 545/424/22. Відповідач зазначає, що питання укладеності договору від 21.12.2019 досліджувались у межах справи 545/424/22 і начебто відповідні доводи були відхилені, а тому їх заявлення у межах поточної справи він вважає збігом позовних вимог та зловживанням правами. Проте у справах 545/424/22 і 545/843/23 відрізняються одночасно і предмет, і підстави позову. У справі 545/424/22 предметом позову була вимога визнати договір недійсним, натомість у справі 545/843/23 предметом позову є витребування земельної ділянки з володіння відповідача. У поясненнях, які я подавав у справі 545/424/22, я дійсно вказував на обставини щодо неукладеності договору від 21.12.2019. Я зазначав, що перед вирішенням спору про недійсність договору 21.12.2019 доречно вирішити питання про його укладеність. Проте суди ці обставини не досліджували оскільки визнали, що це питання виходить поза межі предмету розгляду справи 545/424/22. Про це буквально зазначає Полтавський апеляційний суд у постанові від 06.02.2023 (цитата): "Підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві та апеляційній скарзі, не свідчать про недійсність спірного договору оренди землі від 21.12.2019, який підписаний сторонами та містить усі істотні умови, передбачені статтею 15 Закону України «Про оренду землі», а доводи позивача щодо недосягнення між сторонами згоди стосовно об`єкта оренди та строку дії договору, як укладеного на 10 років до 01.01.2033, не є підставою для визнання правочину недійсним, оскільки позивачем оспорюється сам факт укладення договору за таких умов, що не відповідає обраному способу судового захисту. За наведених обставин підстав для визнання спірного договору оренди землі недійсним колегією суддів апеляційного суду не вбачається, тому апеляційний суд погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову [PERSON] але з інших мотивів такої відмови." Тобто апеляційний суд досліджував виключно питання про наявність підстав для визнання договору недійсним і встановив, що спір про недосягнення між сторонами згоди стосовно об`єкта оренди та строку дії договору стосується обставин не не/дійсності договору, а його не/укладеності - який має вирішуватись із заявленням належного способу захисту (яким не є вимога визнати неукладений договір недійсним). Іншими словами, апеляційний суд не вирішував по суті спір про не/укладеність договору, оскільки це питання не охоплювалось обраним у справі 545/424/22 способом захисту. При цьому наведена цитата з постанови апеляційного суду спростовує позицію відповідача у відзиві в тім, що начебто суд вже відхилив доводи позивача щодо неукладеності договору: апеляційний суд у підкресленій частині тексту визнає існування спору про не/досягнення між сторонами згоди стосовно об`єкта оренди та строку дії договору, але фактично зазначає, що цей спір має вирішуватись із заявленням іншого позову (що позивач і зробила). Тому заявлення позову у справі 545/843/23 було зроблено з повним врахуванням позиції Полтавського апеляційного суду і вимоги у справі 545/843/23 не збігаються зі справою 545/424/22 ні за предметом, ні за підставами. Щодо екземпляру договору, наявного у державного реєстратора. Відповідач зазначає, начебто на державну реєстрацію речових прав подавався "правильний" екземпляр договору від 21.12.2019 року (без розбіжностей, які маються в екземплярах позивача і відповідача). Наразі цю обставину ще належить з`ясувати з урахуванням ухвали суду від 25.04.2023 року, якою витребувано документи у реєстратора. Проте потрібно враховувати, що державний реєстратор не є стороною договору і не є учасником приватних відносин (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі 146/1094/21). Згідно із Законом "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор не має ані обов`язку, ані повноважень перевіряти достовірність і непідробність поданих йому на реєстрацію документів, правильність їх оформлення. А так само не має повноважень перевіряти законність договорів (крім випадків, коли їх зміст очевидно унеможливлює проведення реєстраційних дій що також не є гарантією того, що вони не будуть проведені). Тому ми вважаємо, що безвідносно до змісту того екземпляру договору, який міститься у матеріалах реєстраційної справи, предметом дослідження має бути у першу чергу співставлення екземплярів наявних у позивача і відповідача. Адже якщо ці екземпляри неоднакові (зокрема якщо відповідач дійсно замінив декілька сторінок свого екземпляру після отримання підпису позивача), то вже не буде мати самостійного юридичного значення який екземпляр він подавав реєстратору. Щодо витребування оригіналу договору землі наявного у позивача. Відповідач також просить суд дослідити оригінал екземпляру договору від 21.12.2019, наявного у позивача [PERSON] . Ухвалою суду від 25.04.2023 позивача зобов`язано надати цей договір для ознайомлення. Зазначаємо, що позивач надасть свій екземпляр договору для ознайомлення суду у судовому засіданні. Позивачка та її представник адвокат Плескач В.Ю. у судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі, просили задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Позивачка звернула увагу, що спірний договір вона не підписувала бо співробітниця відповідача [PERSON] в грудні 2019 року дала їй підписати якісь папери вказавши, що це витяг з договору. Представник відповідача ПАФ «Подоляка» - адвокат Харченко О.В. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував надавши пояснення аналогічні тим, що у відзиві на позов. Суд, дослідивши матеріали справи приходить до висновку що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ч. ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Частиною 4 статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату (ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі»). Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частиною 1 статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Як встановлено судом, згідно із Державним актом на право власності на земельну ділянку [PERSON] є власником земельної ділянки загальною площею 6,5736 га з кадастровим номером 5324080300:00:013:0036, яка розташована на території Валківської сільської ради Полтавського району Полтавської області. 27.12.2012 року між [PERSON] (орендодавцем) та ПАФ «Подоляка» (орендарем) укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки, строком на 10 років, починаючи з моменту його державної реєстрації, за умовами якого сторони погодили розмір орендної плати, терміни розрахунків за договором та інші необхідні умови. Договір зареєстрований у відділі Держкомзему в Полтавському районі 27.12.2012 року за № 532400004003698. Укладено акт приймання-передачі землі від 27.12.2012 року. В подальшому, у зв`язку із змінами істотних умов, передбачених типовим договором оренди землі № 129 від 27.12.2012 року, зареєстрованим 27.12.2012 року за № 532400004003698 у Відділі Держкомзему в Полтавському районі та укладеним між ПАФ «Подоляка» і [PERSON] , сторони, а саме, [PERSON] (орендодавцем) та ПАФ «Подоляка» (орендар) 21.12.2019 року уклали договір оренди вище вказаної земельної ділянки, строком на 10 років до 01.01.2033 року, починаючи з моменту його державної реєстрації, за умовами якого сторони погодили розмір орендної плати, терміни розрахунків за договором та інші необхідні умови. Одночасно сторони підписали акт приймання-передачі земельної ділянки. Даний договір оренди землі був зареєстрований 21.12.2019 року державним реєстратором Бондаренко О.Р., Андріївська сільська рада Диканського району Полтавської області, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію речового права. 16.01.2020 року [PERSON] звернулась до відповідача з проханням розірвання вказаного договору оренди землі, оскільки вона не ознайомилась з даним договором та підписала його в стані сильного душевного хвилювання через власну неосвіченість та необізнаність. З аналогічною заявою [PERSON] звернулась до відповідача 16.03.2020 року, в якій просила розірвати договір оренди землі від 21.12.2019 року (а.с. 93). В свою чергу, відповідач ПАФ «Подоляка» письмово повідомив позивача про відсутність підстав для розірвання договору в зв`язку з тим, що при підписанні договору дотримано вимоги чинного законодавства та виконуються його умови Також [PERSON] 08.02.2022 року звернулася до Полтавського районного суду Полтавської області з позовною заявою до ПАФ «Подоляка» та просила суд визнати недійним останній договір оренди земельної ділянки загальною площею 6,5736 га з кадастровим номером 5324080300:00:013:0036, яка розташована на території Валківської сільської ради Полтавського району Полтавської області, між нею та відповідачем. Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 18 жовтня 2022 року у справі №545/424/22 в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що заявлені позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Постановою Полтавського апеляційного суду від 06 лютого 2023 року рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 18 жовтня 2022 року змінено в мотивувальній частині, виклавши мотивувальну частину у редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 18 жовтня 2022 року залишити без змін. Так Полтавський апеляційний суд у постанові від 06 лютого 2023 року зазначив, що підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві та апеляційній скарзі, не свідчать про недійсність спірного договору оренди землі від 21.12.2019, який підписаний сторонами та містить усі істотні умови, передбачені статтею 15 Закону України «Про оренду землі», а доводи позивача щодо недосягнення між сторонами згоди стосовно об`єкта оренди та строку дії договору, як укладеного на 10 років до 01.01.2033, не є підставою для визнання правочину недійсним, оскільки позивачем оспорюється сам факт укладення договору за таких умов, що не відповідає обраному способу судового захисту. За наведених обставин підстав для визнання спірного договору оренди землі недійсним колегією суддів апеляційного суду не вбачається, тому апеляційний суд погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову [PERSON] але з інших мотивів такої відмови. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Основною підставою звернення до суду в справі №545/424/22 та і в даній справі позивачка зазначає те, що такий не відповідав її волі, як власника спірної земельної ділянки, та був підписаний під впливом обману з боку відповідача, а також наявні розбіжності в тексті екземплярів договорів. Підписуючи документацію (договір оренди), помилково вважала, що підписує інші документи, які стосуються її землі, а не договір оренди землі з ПАФ «Подоляка», яким фактично продовжено договір оренди землі від 27.12.2012 року. Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Цивільний кодекс України встановлює презумпцію правомірності договору (ст. 204). Це означає, що договір є дійсним, якщо: він не визнаний недійсним судом; його недійсність не випливає з норми закону. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Відповідно до частини 1 статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину (активний обман), або якщо сторона замовчує їх існування (пасивний обман). Згідно роз`яснень, що містяться у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. З аналізу наведених законодавчих норм та правових позицій слідує, що вимоги про визнання правочинів недійсними, заявлені на підставі статті 230 ЦК України, можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях іншої особи та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, сторона позивача не довела в судовому засіданні з посиланням на належні та допустимі докази того факту, що [PERSON] підписано оспорюваний договір оренди землі під впливом обману. Той факт, що остання, добровільно підписавши наданий їй на підпис документ - договір оренди землі, не ознайомилася з його змістом, не свідчить про вчинення договору під впливом обману зі сторони відповідача. Підписуючи оспорюваний договір, позивач [PERSON] як особа, яка наділена повною цивільною дієздатністю, знала або ж мала знати його зміст. В свою чергу, обставини, які є наслідком недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін договору не можуть бути підставою для визнання правочину недійсним. Із змісту позовної заяви можна зробити висновок, що при підписанні договору оренди, [PERSON] внаслідок власного недбальства (через неуважність, або з інших причин, які позивач не називає) погодилася із його змістом, що вказує на відсутність правових підстав для визнання цієї угоди недійсною із передбачених статтями 229, 230 ЦК України. Відтак, доводи позивача щодо введення її в оману представником відповідача під час укладення договору оренди землі від 21.12.2019 року, а також використання її неосвідченості, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, оскільки не підтверджені будь-якими доказами. В судовому засіданні також встановлено, що ПАФ «Подоляка» продовжувало сплачувати орендну плату позивачці після 21.12.2019 року, а позивачка продовжила отримувати орендну плату за земельну ділянку. Вказані обставини, документальні докази, проведені реєстраційні дії та факт отримання позивачем коштів у вигляді орендної плати, що підтверджується довідкою ПАФ «Подоляка» № 100 від 11.05.2022 року, вказують на те, що договір було укладено, що він відбувся і реалізувався сторонами, що він має законодавчо передбачену форму та реєстрацію. Крім того, обґрунтованими є доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності. Так, в провадженні Полтавського районного суду Полтавської області в 2022 році перебувала на розгляді цивільна справа за №545/424/22 за позовною заявою [PERSON] до Приватної агрофірми «Подоляка» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним. Судом у вказаній справі встановлено, що 16.01.2020 року [PERSON] звернулась до Приватної агрофірми «Подоляка» з проханням розірвання вказаного договору оренди землі, оскільки вона не ознайомилась з даним договором та підписала його в стані сильного душевного хвилювання через власну неосвіченість та необізнаність. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулись у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту зі спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі № 357/5125/16-ц (провадження № 61-15142сво18) зроблено висновок, що: «з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного, оскільки статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта особою, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Тлумачення вищенаведених норм права дає підстави для висновку, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником. З урахуванням наведеного, перебіг позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки починається від дня, коли у кредитора (іпотекодержателя) виникло право на відповідний позов, незалежно від того, чи звертався він після цього до нотаріуса за захистом своїх цивільних прав. […] Звернення стягнення на предмет іпотеки не вказане у статті 264 ЦК України в якості окремої підстави переривання перебігу позовної давності, а також не може вважатися діями, що свідчать про визнання боржником свого боргу, чи прирівнюватись до пред`явлення позову. Звернення стягнення є реалізацією іпотекодержателем свого права, передбаченого договором іпотеки, та підставою припинення цього права. Повернення стягувачу виконавчого напису (виконавчого документу) також не може переривати перебіг позовної давності за позовними вимогами про звернення стягнення з аналогічних причин». Таким чином, позивач звернулась 13.03.2023 року до суду з пропуском строку позовної давності, а тому необхідно відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі, і в зв`язку зі спливом строку позовної давності. Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідачем в обґрунтування понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката надано акт наданих послуг адвокатом на загальну суму 8500,00 грн., у зв`язку з чим слід стягнути зазначену суму з позивача на користь відповідача. Вказана сума витрат на оплату послуг адвоката понесена відповідачем є обґрунтованою, відповідає критерію розумності та є співмірною зі складністю справи, а тому підстави для їх зменшення, за клопотанням представника позивача відсутні, а тому підлягає стягненню з позивача в повному обсязі. Витрати по сплаті судового збору та на професійну правничу допомогу адвоката понесені позивачкою підлягають віднесенню за її рахунок , згідно ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в позові.

Outcome: approved