Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Богодухівської міської ради Харківської області про визнання права власності, у якій просить: визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок загальною площею 37,4 кв.м.з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивує тим, що [PERSON] є єдиною спадкоємицею за законом першої черги спадкування після своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Спадкова справа на майно [PERSON] заведена Богодухівською державною нотаріальною конторою №671/2008. Інших спадкоємців за законом/чи заповітом [PERSON] немає. Позивачка в нотаріальному порядку оформила право власності на частину спадкового майна матері. До складу спадкового майна матері позивачки також входить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] . Вказаний будинок належав [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] і відповідно бабою позивачки. Право власності на цей житловий посвідчене свідоцтвом про право особистої власності на домоволодіння, яке видане Богодухівським міськгоспом 27.05.1960 на підставі рішення Богодухівської міської ради депутатів трудящих від 27.05.1960 зареєстрованого КП «Богодухівське БТІ» в Книзі №30, реєстр №2932. Згідно із даними свідоцтва цей будинок і цілому є особистою приватною власністю [PERSON] , із записом його приналежності «колгоспний двір». [PERSON] померла [INFO] , єдиним спадкоємцем за законом якої була її дочка [PERSON] 29.11.1986 за заявою [PERSON] про прийняття спадщини [PERSON] . Богодухівською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу на майно [PERSON] за № 301. Інших спадкоємців за законом/за заповітом [PERSON] немає. [PERSON] в установленому порядку прийняла спадщину [PERSON] , однак за своє життя нотаріально не переоформила на себе право власності на цей будинок в порядку спадкування. 22.10.2019 повідомленням за № 1917/-2-17 Богодухівською держнотконторою позивачці відмовлено у видачі спадкового свідоцтва на будинок з таких підстав. Позивач зазначає, що нотаріус визнав, що позивачка має спадкові права на вказаний будинок в складі спадкової маси від [PERSON] . Водночас правовстановлюючий документ визначає приналежніть будинку до колгоспного двору, до і після смерті [PERSON] не було здійснено його переоформлення з видачею правовстановлюючого документа відповідно до чинного законодавства. Крім цього, встановлені розбіжності в імені спадкодавця в правовстановлюючому документі. В свідоцтві на будинок ім`я власника записано як « [PERSON] ». Нотаріус надав позивачці рекомендацію вирішити це питання шляхом визнання з нею права власності на будинок в судовому порядку. Таким чином, позивач зазначає, що спадкові права позивачки на будинок в позасудовому порядку визнані, а тому виник цивільно-правовий спір, який належить вирішити суду. \~ \~ \~ \~Згідно змісту позову, [PERSON] була єдиним (одноособовим) власником будинку та єдиним членом колгоспного двору за цим будинком, а відтак з 06.06.1986 тобто з дати її смерті, будинок в цілому є спадковим майном, а його статус колгоспного двору припинено. З огляду на зазначене, на думку сторони позивача, можна вважати юридичним фактом те, що з цієї ж дати [PERSON] успадкувала цей будинок після [PERSON] і він з цих підстав також належить до складу її спадщини. Враховуючи зазначене позивач в складі спадкового майна [PERSON] набула у спадщину даний будинок і має законні підстави оформити на нього право власності. Крім того, стороною позивача вважає, що в межах заявленої вимоги підлягає також встановленню юридичний факт належності правовстановлюючого документу (свідоцтва на будинок) [PERSON] . Ухвалою суду від 09.01.2023 відкрито провадження у справі, визначено що справа буде розглядатися за правилами загального позовного провадження. Ухвалами суду від 26.01.2023 та 29.05.2023 за клопотанням представника позивача з Богодухівської державної нотаріальної контори Харківської області витребувано копії спадкових справ, заведених після смерті [PERSON] , померлої [INFO] та [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою суду від 22.03.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Заходи забезпечення позову не вживались. Позивач та її представник - адвокат Колєснік І.А. у судове засідання не з`явилися, про місце, дату і час розгляду справи були повідомлені, представник позивача надав до суду заяву за змістом якої просив подальший розгляд справи проводити без участі в ньому позивачки та її представника, вирішити справу по суті, позов задовольнити, судові витрати позивачки залишити за нею без їх розподілу між сторонами. Представник відповідача Богодухівської міської ради Харківської області у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника, уточнив, що проти позову не заперечує. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, ст.ст.15, 16\~ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст.81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] /а.с.94/ За заявою позивача [PERSON] , яка є донькою померлої, про прийняття спадщини було заведено спадкову справу до майна померлої [INFO] [PERSON] /а.с.48/. Відомості про інших спадкоємців у спадковій справі відсутні. На частину спадкового майна матері, позивачка в нотаріальному порядку оформила право власності, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями свідоцтв про право на спадщину за законом від 07.11.2008 року /а.с.48 зворот, а.с.49, а.с.49 зворот/ На підставі наявних матеріалів справи судом встановлено, що до складу спадкового майна матері позивачки, крім того, входить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , який належав [PERSON] , яка була матір`ю [PERSON] та відповідно бабою позивачки. Згідно наявної\~копії свідоцтва\~про право\~особистої власності\~на домоволодіння від 27.06.1960, виданого Богодухівським міськгоспом, вбачається, що « [PERSON] » (згідно свідоцтва) в цілому дійсно належало на праві особистої власності колгоспного двору домоволодіння [ADDRESS] , яке складається в цілому з житлового будинку та садка. Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Богодухівської Ради депутатів трудящих від 27 травня 1960р. в зв`язку з приєднанням села до м.Богодухів. Дане свідоцтво зареєстровано в Богодухівському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 30 за реєстровим № 29-32. /а.с.6/. [PERSON] , згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] /а.с.92 зворот/, померла [INFO] . Єдиним спадкоємцем після її смерті була її донька [PERSON] . 29.11.1986 за заявою [PERSON] про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Богодухівською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу на майно [PERSON] за №301. /а.с.92/. Відомості про інших спадкоємців відсутні. Тим самим, [PERSON] в установленому порядку прийняла спадщину [PERSON] , однак за життя нотаріально не переоформила на себе право власності на вказаний житловий будинок в порядку спадкування. Позивач [PERSON] звернулась до Богодухівської державної нотаріальної контори Харківської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [INFO] [PERSON] , однак нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки при огляді документів було виявлено, що правовстановлюючим документом на спадкове майно, будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , є свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння, видане Богодухівським міськкомгоспом 27 травня 1960 року на колгоспний двір, на ім`я померлої [INFO] [PERSON] , після якої спадщину фактично прийняла її донька померла [PERSON] . Нотаріус зазначила на те, що правовстановлюючий документ на будинок повинен був бути замінений власником на правовстановлюючий документ, який би відповідав чинному законодавству України. Крім того, нотаріусом в правовстановлюючому документі були встановлені розбіжності, а саме власник вказаний як " [PERSON] ", тоді як в свідоцтві про смерть померла значиться як [PERSON] . При наявності цього правовстановлюючого документу, що не відповідає чинному законодавству та в якому є розбіжності в прізвищі та по-батькові власника неможливо видати свідоцтво про право на спадщину, тому [PERSON] рекомендовано нотаріусом звернутися до суду з заявою про визнання права власності на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Сторона позивача в межах заявленої вимоги про визнання права власності вважала необхідним встановлення факту належності правовстановлюючого документа (свідоцтва на будинок) [PERSON] . Суд вважає встановленим наявність факту, яким обґрунтовувалися вимоги позивача з таких підстав. Згідно з п.6 ч.1 ст.315\~ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Пунктом 1 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судову практику\~в справах\~про встановлення\~фактів,\~що мають\~юридичне значення»\~№ 5\~від 31.03.1995 передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Як роз`яснено в п. 12 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. За правовими позиціями Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім`я, по батькові, місце чи час народження не відповідають записам у правовстановлюючому документі, якщо хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст.\~315\~ЦПК України громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Судом встановлено, що в свідоцтві про право особистої власності на домоволодіння, від 27.06.1960, прізвище та по-батькові його власниці помилково зазначено « [PERSON] », що не збігається з її прізвищем та по батькові зазначеному у свідоцтві про смерть серії [NUMBER] , де вказано « [PERSON] ». Нотаріусом Богодухівської державної нотаріальної контори Харківської області було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [INFO] [PERSON] , у зв`язку з тим, що не було здійснено переоформлення правовстановлюючого документа після смерті [PERSON] відповідно до чинного законодавства та в тому числі у зв`язку з розбіжностями в написанні прізвища та по-батькові останньої в правовстановлюючому документі та свідоцтві про смерть. Як вбачається із вищенаведеного, встановлення факту належності свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 27 червня 1960 року саме [PERSON] , а не як було помилково зазначено у вказаному свідоцтві « [PERSON] », має юридичне значення, оскільки позбавляє позивача можливості реалізувати своє право на оформлення спадщини. Вказаний факт повністю підтверджуються поясненнями свідка [PERSON] , допитаного в судовому засіданні, який пояснив, що власником будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] була баба позивача [PERSON] , при цьому уточнив, що раніше вказана вулиця мала назву - [PERSON] . Крім того, зазначив, що спадкоємицею [PERSON] була [PERSON] , яка померла у 2008 році. Також свідок підтвердив, що в свідоцтві про право особистої власності на домоволодіння була допущена технічна помилка в написанні по-батькові власниці, насправді вона « [PERSON] » та свідоцтво видавалось саме [PERSON] . Уточнив, що на момент смерті вона проживала одна. \~ \~ \~ \~ Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що дійсно свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння від 27 червня 1960 року на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] належало [PERSON] . \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~В зв`язку\~вищевикладеним слід\~вважати встановленим,\~що свідоцтво\~про право\~особистої власності\~колгоспного двору\~домоволодіння,\~розташованого за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~видане 27\~червня 1960\~року Богодухівським міськгоспом,\~ на підставі\~рішення виконкому\~Богодухівської Ради\~депутатів трудящих\~від 27\~травня 1960р.\~на ім`я « [PERSON] » належить [PERSON] , яка померла [INFO] . Щодо визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Згідно з приписами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до положень статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч.ч.1, 3 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, а відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до п.23 постанови пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 «Про судову практику у справах про спадкування`свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки нотаріусом позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, з вищевказаних підстав, вона звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається зі змісту копії свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 27 червня 1960 /а.с.6/ житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] був особистою приватною власністю [PERSON] , із записом його приналежності «колгоспний двір». Вказана обставина, крім того, підтверджується наданими стороною позивача копіями погосподарських книг (а.с.98-105) та копіями матеріалів інвентаризаційної справи на спірний житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.122-127) Також, зі змісту копії погосподарської книги №7 (а.с.98-102) вбачається, що членами колгоспного двору, розташованого за адресою: [ADDRESS] значились: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Створення і діяльність колгоспного двору регулювалася положеннями ст.120-127 ЦК Української РСР 1963 року. Відповідно до ч.1 ст.120 УРСР, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності, а частина 2 ст.123\~цього Кодексу визначала, що розмір частки члена колгоспного двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Згідно із Законом України «Про власність», колгоспний двір припинив своє існування 15.04.1991 року. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Відповідно до ст.15 Закону України від 16 рудня 1993 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України`та у зв`язку з прийняттям Закону України\~«Про власність» були виключені з Цивільного кодексу України(1963 року) в главі ІІ «Спільна власність» статті 120-127, що стосувалися правового положення членів колгоспного двору та ст. 563 щодо спадкування майна колгоспного двору. Зазначений Закон України набрав чинності з моменту його публікації (Відомості Верховної Ради України № 3 1994 року). Таке поняття як «колгоспний двір» втратило своє значення на момент набрання чинності вказаним законом та внесенням відповідних змін. Зокрема, ч.4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»передбачає, що права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Законом України «Про власність» (вступив у дію 15.04.1991 р.) скасовано інститут колгоспного двору, але не скасовано правового статусу членів колишнього колгоспного двору, щодо майна колгоспного двору, яке належало його членам на праві сумісної власності. Тому, всі члени колишнього колгоспного двору після 15.04.1991 р. були і є власниками майна. Аналогічна правова позиція висловлена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду згідно з Постановою від 27 жовтня 2021 року у справі №598/2190/18, за якою всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Крім того, Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду згідно з Постановою від 4 вересня 2019 року у справі №572/4337/13-ц було висловлено правову позицію щодо того, що набуття членами колишнього колгоспного двору права спільної сумісної власності на житловий будинок є правильним. Таким чином, позивач [PERSON] має обґрунтоване право власності на житловий будинок, разом з приналежними господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . З огляду на те, що [PERSON] у встановленому законом порядку прийняла спадщину, проте їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказаний житловий будинок, при цьому вона є єдиною спадкоємицею за законом після померлої [INFO] матері [PERSON] , яка проживала у ньому, володіла і користувалися, але яка в свою чергу за життя спадщину прийняла, проте не зареєструвала право власності на майно після померлої [INFO] матері [PERSON] , суд визнає за необхідне, в силу приписів статті 16 ЦК України, з метою захисту спадкового майнового права позивачки, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Згідно ст.\~141\~ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Проте, позивач не ставить вимогу про стягнення на її користь судового збору та стороною позивача було зазначено, що судові витрати слід залишити за позивачкою без їх розподілу між сторонами, отже суд залишає такий за нею. На підставі викладеного,

Outcome: approved