Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-28 00:00:00

У грудні 2021 року Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи його тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] відповідно до Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного округу Київської області Тріфоновою Т.А. 23 листопада 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4626. Зазначає, що надала можливість користуватися вказаною квартирою своєму рідному брату [PERSON] , який проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу із Відповідачкою. [PERSON] було зареєстровано у квартирі [ADDRESS] за згоди Позивача, чим фактично надано їй право користування зазначеним житловим приміщенням. У 2019 році між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб у встановленому законом порядку, внаслідок чого прізвище Відповідачки змінено на [PERSON] . Вказує, що починаючи з березня 2020 року Відповідачка у вказаній квартирі не проживає, а 21 липня 2021 року шлюб з братом Позивача було розірвано. Спільним побутом чи господарством Позивач з Відповідачем ніколи не була пов`язана, жодного дня разом як члени однієї сім`ї в розумінні ст.64 Житлового кодексу Української РСР, належній Позивачу квартирі вони не проживали, адреса її фактичного проживання чи перебування станом на сьогоднішній день Позивачу не відома. У вказаній квартирі Відповідач не проживає з березня 2020 року, не користується нею та не бере участі у сплаті комунальних послуг, проте продовжує бути там зареєстрованою. У добровільному порядку знятися з реєстрації у належній Позивачу квартирі Відповідач відмовляється. На підставі викладеного, просила суд: -визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . -стягнути з [PERSON] на користь Позивача судові витрати у розмірі 908, 00 грн. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 грудня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 жовтня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження, встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі. У судове засідання позивач та не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. В судове засідання відповідач не з`явилася, причини неявки суду невідомі, судом вживалися заходи щодо належного повідомлення відповідача про дату час та місце розгляду справи. Відповідач повідомлена про дату та час судового розгляду шляхом надсилання повісток та повідомлення у додаток Viber, що підтверджується довідкою про доставку повідомлення у додаток Viber rвід 13.10.2022 року та 27.02.2023 року, та смс-повідомлення, що підтверджується довідкою про доставку смс від 01.12.2022 року та 22.05.2023 року, а також розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України». У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Ураховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п.п. 3,4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені такі фактичні обставини та спірні правовідносини. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] відповідно до Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного округу Київської області Тріфоновою Т.А. 23 листопада 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4626, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №73769150 від 23 листопада 2016 року. Згідно з Витягу № 19942 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданого 24.11.2021 року вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] Відповідно до копії Акту про непроживання особи за місцем реєстрації, засвідченого Депутатом Вишневої міської ради VIII скликання [PERSON] від 23 вересня 2021 року, [PERSON] , яка зареєстрована в квартирі [ADDRESS] фактично не проживає за місцем реєстрації з 01.03.2020 року Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища 02.09.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб у встановленому законом порядку, внаслідок чого прізвище Відповідачки змінено на [PERSON] . 21 липня 2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданого 21.07.2020 року Києво-Святошинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ). Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що відповідач [PERSON] з 01.03.2020 року не проживає в квартирі [ADDRESS] , спірним житлом не цікавиться, не бере участі у сплаті комунальних послуг, однак продовжує бути там зареєстрованою. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором(частина перша статті 5 ЦПК України). Відповідно до частин першої, третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені у ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати своє житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лишень з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, виходячи з положень ст. ст. 15, 16, 386, 291 ЦК України, власнику майна гарантована можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначаються його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними й власником житла або законом. За статтею 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. При цьому, відповідно до норм статей 156 та частини другої статті 64 Житлового кодексу Української РСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Як роз`яснено п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуваннями вказаного, суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають до застосування положення ст. 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення ст. ст. 71, 72 ЖК України не застосовуються. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 р. Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи безперешкодно користуватись своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, виходячи з наведених вище правових норм, якщо права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому в розрізі виниклого спору позивач правомірно порушує питання про усунення будь-яких порушень його прав, у цьому випадку - усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Судом встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі, добровільно залишивши жиле приміщення, в нього відсутнє право власності на це житло й він не несе витрат на його утримання, а отже суд вважає, що в даному випадку у відповідача відсутнє право на користування житловим приміщенням, а відтак, вказане, відповідно до вимог ст. 405 ЦК України дає суду підстави визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: квартири [ADDRESS] . При цьому обраний позивачем спосіб захисту своїх прав жодним чином не порушує права відповідача, оскільки вирішення даного спору не корелюється з питаннями позбавлення чи припинення права власності. Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані й досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим, доведеним і таким, що підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved