Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-13 00:00:00

АТ «Державний ощадний банк України» звернулося до суду з позовом, в якому просить (з урахуванням уточнених вимог /а.с.123-125/), в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за договором № 343-126 про споживчий кредит від 19 жовтня 2018 року, розмір якої станом на 06 липня 2023 року становить 456845,45 грн., з яких: заборгованість за основним боргом (кредитом) - 313755,91 грн.; проценти за користування кредитом - 132408,60 грн.; 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) - 1027,37 грн.; 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом - 1424,53 грн.; втрати від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) - 3400,46 грн.; втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом - 4828,58 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: нерухоме майно - квартиру, загальною площею 55,1 кв.м., житловою площею 37,5, під [ADDRESS] , шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною, яка буде визначена при примусовому виконанні рішення на рівні, не нижчому за звичайні ціни на таке майно на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; виселити відповідачів з вказаної спірної квартири. Свої вимоги мотивує тим, що 19 жовтня 2018 року між відповідачем [PERSON] та АТ «Державний ощадний банк України» укладено договір № 343-126 про споживчий кредит (на придбання нерухомості). Відповідно до умов договору позивач видав кредит відповідачу [PERSON] 559990,00 грн. для придбання об`єкта нерухомості за договором купівлі продажу (цільове призначення кредиту) на строк 117 місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 04 липня 2028 року, зі сплатою процентів в розмірі 19,99 річних. Крім цього, 19 жовтня 2018 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тишківською Р.І. за реєстровим № 1012, відповідно до якого [PERSON] передано в іпотеку банку квартиру, загальною площею 55,1 кв.м., житловою площею 37,5 під номером [ADDRESS] . У зв`язку із затримкою сплати [PERSON] частини основної суми боргу за кредитом та процентів за користування кредитом за договором більше як на три календарні місяці, АТ «Державний ощадний банк України» 14 листопада 2022 року направив [PERSON] вимогу № про дострокове повернення кредиту за договором про споживчий кредит. Проте, відповідач ніяким чином не зреагувала на вказану вимогу, заборгованість не погасила. Крім цього, 14 листопада 2022 року на виконання умов договору іпотеки АТ «Державний ощадний банк України» направив [PERSON] вимогу про усунення порушення зобов`язання за договором про споживчий кредит №343-126 від 19 жовтня 2018 року, в якій просив від іпотекодавця [PERSON] протягом 60 днів з дати одержання такої від банку сплатити вищевказану заборгованість за договором, у випадку несплати такої заборгованості протягом вказаного строку - добровільно звільнити предмет іпотеки та сприяти виселенню всіх мешканців. Проте, відповідачі ніяким чином не зреагували на вказану вимогу, добровільно висилятися зі спірної квартири не бажають. В зв`язку з наведеним, просить позов задовольнити. Представник позивача судовому засіданні позов підтримав, дав пояснення аналогічні вищенаведеному, просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнала частково, пояснивши, що вона не заперечує щодо задоволення вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки на цей час вона немає можливості погасити заборгованість, однак заперечила проти задоволення вимоги про виселення її та її доньки [PERSON] зі спірної квартири, мотивуючи це тим, що вони не мають іншого житла. Суд ухвалив розглядати справу без участі відповідача [PERSON] , яка, будучи належним чином повідомлена про час і місце судового засідання, до суду не з`явилася, відзиву не подала, проте матеріалів справи достатньо для ухвалення рішення. Рух справи у суді. 31 січня 2023 року позов надійшов до суду. 03 лютого 2023 року ухвалою суду позов залишено без руху, оскільки такий не відповідав вимогам статей 175, 177 ЦПК України, зокрема, до позову не було долучено договору купівлі-продажу спірної квартири /а.с.85/. 09 лютого 2023 року представник позивача подав до суду заяву про усунення недоліків позову, долучивши копію договору купівлі-продажу спірної квартири /а.с.88/. 14 лютого 2023 ухвалою суду у справі було відкрито загальне позовне провадження, призначене підготовче судове засідання /а.с.94/. 21 квітня 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду /а.с.116/. Заслухавши представника позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що 19 жовтня 2018 року між [PERSON] (яка 06 червня 2019 року змінила своє прізвище на [PERSON] та АТ «Державний ощадний банк України» укладено договір № 343-126 про споживчий кредит (на придбання нерухомості) (надалі - кредитний договір). /а.с.13-18/. Відповідно до умов договору позивач видав кредит відповідачу [PERSON] на суму 559990,00 грн. для придбання об`єкта нерухомості за договором купівлі продажу (цільове призначення кредиту) на строк 117 місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 04 липня 2028 року, зі сплатою процентів в розмірі 19,99 річних (пункти 2.2., 2.3, 2.4.1 договору). Крім цього, 19 жовтня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячуком О.А. за реєстровим № 4847 (надалі - договір купівлі-продажу квартири), відповідно до умов якого [PERSON] купила квартиру, загальною площею 55,1 кв.м., житловою площею 37,5 під № 91, яка знаходиться у будинку [ADDRESS] /а.с.89,90/. Згідно з пунктом 3 договору купівлі-продажу квартири продаж квартири вчинено за 898000,00 грн., з яких 338010,00 грн. покупець [PERSON] сплатила продавцю [PERSON] за рахунок власних коштів до підписання договору, а решту суму в розмірі 550990,00 грн. зобов`язується сплатити продавцю 19 жовтня 2018 року за рахунок кредитних коштів. Окрім цього, 19 жовтня 2018 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тишківською Р.І. за реєстровим № 1012 (надалі - договір іпотеки), відповідно до якого [PERSON] передала в іпотеку банку квартиру, загальною площею 55,1 кв.м., житловою площею 37,5 під номером [ADDRESS] /а.с.19-25/. Розділом 7 договору іпотеки сторонами визначено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до змісту вказаного розділу іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, зокрема, у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором. Звернення стягнення здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду. Право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодавцю. Пунктом 3.9.1 кредитного договору передбачено, що банк має право у випадку, якщо будуть мати місце будь-які або всі можливі випадки невиконання позичальником взятих на себе обов`язків та недотримання умов, передбачених цим договором та/або документами забезпечення та/або іншими договорами, укладеними позичальником з банком, вимагати дострокового повернення кредиту та всієї суми нарахованих процентів за користування кредитом (разом з будь-якими іншими нарахованими сумами або сумами, що підлягають до сплати за цим договором), у тому числі, але не виключно, у разі якщо відбулося затримання сплати частини основної суми боргу за кредитом та/або процентів за користування кредитом інших платежів за цим договором на три календарні місяці. Відповідно до пункту 3.9.2. кредитного договору виконання позичальником вимоги банку щодо дострокового повернення кредиту, належних до сплати процентів, комісійних винагород та інших платежів відповідно до умов цього договору повинно бути проведено позичальником протягом шістдесяти календарних днів з дати одержання такої вимоги від банку. Сторони підтверджують, що термін дострокового повернення всієї суми кредиту, нарахованих процентів за його користування та інших платежів, що містяться у вимозі банку, направленій позичальнику відповідно до цього договору є зміною термінів остаточного повернення кредиту в бік його зменшення. Сторони домовились, що вказана в цьому пункті зміна терміну на який надано кредит, не є зміною банком в односторонньому порядку умов цього договору. У зв`язку із затримкою сплати [PERSON] частини основної суми боргу за кредитом та процентів за користування кредитом за договором більше як на три календарні місяці, АТ «Державний ощадний банк України» 14 листопада 2022 року направило [PERSON] вимогу № 41.2/35715/2022-13 про дострокове повернення кредиту за договором про споживчий кредит №343-126 від 19 жовтня 2018 року, в якій просив позичальника протягом 60 (шістдесяти) днів з дати одержання такої від банку повернути всю суму кредиту та здійснити платежі за нарахованими процентами за користування кредитом та інші платежі в сумі 498920,20 грн., з яких: заборгованість за основним боргом (кредитом) - 368755,91 грн.; проценти за користування кредитом - 119483,35 грн.; 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) - 1027,37 грн.; 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом - 1424,53 грн.; втрати від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) - 3400,46 грн.; втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом - 4828,58 грн. /а.с.140-142/. 18 листопада 2022 року [PERSON] особисто отримала вищевказану вимогу, що підтверджується її підписом про отримання такої. Проте відповідач вимогу банку не виконала, кредитні кошти не повернула. Крім цього, 14 листопада 2022 року на виконання умов договору іпотеки АТ «Державний ощадний банк України» направив [PERSON] вимогу № 111.41.2/35714/2022-13/вих про усунення порушення зобов`язання за договором про споживчий кредит №343-126 від 19 жовтня 2018 року, в якій просив від іпотекодавця [PERSON] протягом 60 днів з дати одержання такої від банку сплатити вищевказану заборгованість за договором, у випадку несплати такої заборгованості протягом вказаного строку - добровільно звільнити предмет іпотеки та сприяти виселенню всіх мешканців, що зареєстровані та/або фактично проживають за адресою місцезнаходження предмету іпотеки /а.с.143-145/. 18 листопада 2022 року [PERSON] особисто отримала вищевказану вимогу, що підтверджується її підписом про отримання такої. Проте відповідач вимогу банку не виконала, кредитні кошти не повернула, добровільно з квартири не висилилася. З огляду на наведене, позивач звернувся до суду з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки (квартиру) та виселення всіх мешканців із зазначеної квартири. Позиція Суду. Щодо вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його реалізації на прилюдних торгах. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Відповідно до статті 572, частини 1 статті 575 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Як передбачено частинами 1 і 3 статті 39 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до частини 1 статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. За змістом положень статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження»,з дотриманням вимог цього Закону. З уточненого розрахунку боргу, який був наданий суду позивачем, убачається, що станом на 06 липня 2023 року заборгованість [PERSON] перед АТ «Державний ощадний банк України» становить 456845,45 грн., з яких: заборгованість за основним боргом (кредитом) - 313755,91 грн.; проценти за користування кредитом - 132408,60 грн.; 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) - 1027,37 грн.; 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом - 1 424,53 грн.; втрати від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) - 3400,46 грн.; втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом - 4828,58 грн. /а.с.126-129/. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні визнала вищевказану суму боргу за кредитним договором, проти наданого позивачем уточненого розрахунку боргу не заперечила. Оскільки наявними у матеріалах справи належними, допустимими та достовірними доказами, неспростованими відповідачами, підтверджується факт неналежного виконання боржником основного зобов`язання, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, є вимога позивача, як іпотекодержателя, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його реалізації на прилюдних торгах. Щодо вимоги про виселення відповідачів. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] /а.с.26/. У вказаній квартирі проживають та зареєстровані дві особи: відповідач [PERSON] та її донька - відповідач [PERSON] /а.с.72-77/. Позивачем АТ «Державний ощадний банк України» не надано суду жодного належного та допустимого доказу, який б свідчив, що відповідачам на праві власності або користуванні належить будь-яке інше жиле приміщення, окрім спірної квартири. Таким чином, твердження відповідача [PERSON] про те, що вона та її донька [PERSON] не мають на праві власності або користування іншого житла, окрім квартири [ADDRESS] , нічим не спростовані. Відповідно до статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР. За загальним правилом, визначеним частиною 2 статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення. Прикінцевими положеннями Закону України «Про іпотеку», який набрав чинності з 01 січня 2004 року, внесено зміни до ЖК Української РСР, зокрема, текст статті 109 викладено у новій редакції та в частині другій цієї статті, як виключення, спростовано вищезазначене загальне правило для громадян, яких виселяють при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. За змістом частини 2 статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічні норми містяться в частині третій статті 109 ЖК Української РСР. Таким чином, частина 2 статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц. Загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК Української РСР, застосовується в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку. При зверненні стягнення на іпотечне майно шляхом позасудового врегулювання на підставі договору виселення мешканців з відповідного об`єкта відбувається за умови дотримання передбаченої у частині 2 статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині 3 статті 109 ЖК Української РСР процедури в разі невиконання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 754/14503/16-ц. При вирішенні питання щодо надання мешканцям житлового приміщення, з якого вони підлягають виселенню, важливо встановити факт придбання житла за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Таким законом є стаття 109 ЖК Української РСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК Української РСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними. Визначення того, чи здійснюється виселення з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, або придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, має суттєве значення для правильного вирішення справи та застосування судом відповідної норми статті 109 ЖК Української РСР. У разі встановлення, що в іпотеку передано нерухоме майно, придбане не лише за кредитні кошти, а й за особисті кошти іпотекодавця, то неможливо виселити осіб, які проживають в житловому приміщенні, переданому в іпотеку, без надання іншого житлового приміщення. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18. У цій справі встановлено, що спірна квартира, загальною вартістю 898000,00 грн, була придбана частково за особисті кошти відповідача [PERSON] (338010,00 грн) і частково за кошти отриманого кредиту (559990,00 грн). Сторони цей факт не оспорюють. З огляду на наведене, суд вважає некоректними твердження позивача, що спірну квартиру придбану лише за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. З огляду на наведене, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення вимоги про виселення відповідачів із спірної квартири, оскільки така була придбана [PERSON] не лише за кредитні кошти, а й за особисті її особисті кошти. Висновки суду. Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі у їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме: позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає задоволенню, а у задоволені вимоги про виселення мешканців слід відмовити. Щодо судових витрат. За змістом частин 1 та 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З меморіальних ордерів № 356 та 357 від 26 січня 20923 року вбачається, що позивач АТ «Державний ощадний банк України» при подачі позову до суду сплатив судовий збір з дві вимоги, а саме: за вимогу майнового характеру (вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки) було сплачено 7908,00 грн. /а.с.11/, за вимогу немайнового характеру ( вимога про виселення) - 2684,00 грн. /а.с.12/. Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути 7908,00 грн., оскільки вимога майнового характеру була задоволена, а сплачений судовий збір в розмірі 2684,00 грн. слід покласти на позивача, оскільки у задоволені вимоги про виселення було відмовлено.

Outcome: partial