Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про надання дозволу на зняття з реєстрації місця проживання малолітньої дитини та здійснення реєстрації без згоди батька. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 13 липня 2018 року зареєструвала шлюб з [PERSON] , який рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20.12.2022 року було розірвано. Від шлюбних відносин у них народилася донька [PERSON] [INFO] та син [PERSON] [INFO] . Зазначає, що з червня 2021 року їхні шлюбні відносини фактично припинилися, і вона будучи вагітною, переїхала разом з донькою [PERSON] в с. Бочківці до батьків, де прожила до червня 2022 року. У липні 2022 року разом із дітьми переїхала до місця своєї реєстрації, а саме [ADDRESS] , у квартиру, яка на праві власності належить її матері. Вказує, що фактично донька [PERSON] з червня 2021 року, а син [PERSON] з дня його народження спочатку проживали разом із нею у її батьків в с. Бочківці Чернівецького району, а з липня 2022 року проживають за місцем її реєстрації у м. Чернівці, що підтверджується актом №123 від 08.03 2023 року, складеним комісією вскладі сусідів по місцю проживання, та затверджено директором КП "Містосервіс". Разом з тим, малолітня донька [PERSON] зареєстрована по місцю проживання відповідача [PERSON] в [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру про реєстрацію її місця проживання, а місце проживання сина [PERSON] взагалі не зареєстровано. Зважаючи на те, що для влаштування дітей до закладу дошкільної освіти і в перспективі також до школи, для медичного обстеження та інше необхідно надавати документ про реєстрацію місця проживання дитини, вона намагалася змінити місце реєстрації дитини, та зареєструвати місце проживання сина [PERSON] , однак спеціалістом ЦНАП їй було відмовлено в задоволенні її заяви, обгрунтовуючи відмову тим, що за вимогами чинного законодавства зняття з реєстрації та здійснення реєстрації місця проживання малолітніх дітей відбувається тільки за згодою обох батьків. Також вказує, що вона неодноразово зверталася до відповідача [PERSON] надати дозвіл на зняття з реєстрації та на реєстрацію малолітніх дітей у м. Чернівці, по місцю їх фактичного проживання, однак такі звернення відповідач ігнорує і таку згоду надати відмовляється. Така відмова відповідача порушує права малолітніх дітей на вільний вибір місця проживання, а тому змушена звертатися до суду за захистом порушеного права. Посилаючись на норми права просила суд ухвалити рішення про надання дозволу на зняття з реєстрації місця проживання малолітньої [PERSON] [INFO] за адресою [ADDRESS] та на її реєстрацію та на реєстрацію місця проживання малолітнього [PERSON] [INFO] за місцем її реєстрації [ADDRESS] , без згоди батька дітей [PERSON] . Стягнути з [PERSON] на її користь понесені судові витрати на правову допомогу в розмірі 8000 гривень та судовий збір в розмірі 2147,20 гривень. Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 17 квітня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження. 01 травня 2023 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Боднарюк В.В., в якому вважає заявлені позовні вимоги безпідставними, необгрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Посилається на те, що позивачка [PERSON] взагалі жодного разу не зверталася ні в усному чи то в будь-якому іншому порядку до нього із приводу надання дозволу на зняття з реєстрації місця проживання доньки [PERSON] чи реєстрації місця проживання сина [PERSON] , він не заперечує щодо реєстрації спільних дітей біля матері, а отримавши копію даної позовної заяви, відразу зателефонував до позивачки та повідомив її, що він надасть згоду як батько, однак позивачка відмовилася вирішувати цей спір в позасудовому порядку, й наголошувала на тому, що він буде змушений їй оплатити витрати на правову допомогу та сплачений судовий збір, що його обурило, так як він не чинив жодних перешкод щодо вирішення цього спору в позасудовому порядку. Позивачкою не надано жодного письмового доказу, що він у добровільному порядку відмовляється надати такий дозвіл, тому заявлені вимоги не підлягають задоволенню і з підстав відсутності спору. Позовна вимога про надання дозволу на реєстрацію малолітніх дітей без згоди батька, не є належним та ефективним способом захисту прав та інтересів особи, тому вважає що з боку позивачки має місце зловживання процесуальними правами, в проекції п.3 ч.2 ст.44 ЦПК України подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має штучний характер. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, та зобов`язати позивача [PERSON] в порядку ст.93 ЦПК України надати відповіді на запитання. Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 16 травня 2023 року суддею Хотинського районного суду Скрипником С.М., згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2023 року, прийнято до розгляду вказану цивільну справу, та призначено підготовче засідання на 06 червня 2023 року. 06 червня 2023 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якому позивачка [PERSON] зазначає, що відсутність письмової відмови ЦНАП в реєстрації місця проживання малолітніх дітей не являється обов`язковою процедурою досудового вирішення спору, який виник та не є перешкодою для звернення до суду. На спростування заперечень відповідача щодо відсутності доказів звернення до нього для досудового врегулювання спору, то зазначає, що за допомогою програми Вайбер надсилала мобільні телефонні повідомлення на телефон відповідача, роздруківку яких надає до відповіді на відзив, в якому відповідач відмовлявся врегулювати спір щодо місця реєстрації дітей. Крім того, позиція відповідача є не зрозумілою, оскільки він одночасно як погоджується на реєстрацію малолітніх дітей біля матері, так і не погоджується з позовними вимогами. Просить відхилити наведені відповідачем у відзиві заперечення та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 06.06.2023 року зобов`язано позивача [PERSON] надати відповіді на запитання представника відповідача, поставлені у відзиві на позовну заяву від 01.05.2023 року, у відповідност ідо вимог ст.93 ЦПК України, розгляд справи відкладено на 20 червня 2023 року. 09 червня 2023 року на адресу суду надійшла заява від [PERSON] в поряду ст.93 ЦПК України. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак до суду надійшла заява від представника позивача [PERSON] - адвоката Гладкого А.П., про розгляд справи без участі позивача та її представника, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять їх задовольнити, щодо стягнення судових витрат то просять стягнути з [PERSON] 4000 гривень витрат на правову допомогу та 1073,60 гривень судових витрат, а решта суми в розмірі 1073,60 гривень повернути позивачці. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, від нього до суду надійшла заява про визнання позовних вимог, в якій він просить проводити підготовче засідання у його відсутності, а також у відсутності його представника, заявлені вимоги визнає в повному обсязі. Окрім того, згідний сплатити позивачці суму витрат на правову допомогу в розмірі 4000 гривень, а також у відповідності до положень ч.1 ст.442 ЦПК України, оскільки визнає позов в повному обсязі, згідний на стягнення з нього на користь позивачки половини від суми сплаченого нею судового збору. Представник третьої особи - орган опіки та піклування Хотинської міської ради в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просить розглянути справу за відсутності їхнього представника, а також зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, просить їх задовольнити. Представник третьої особи - служба у справах дітей Чернівецької міської ради в судове засідання не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі викладеного, суд, вважає, можливим розглянути справу за відсутності сторін по наявним матеріалам в справі. Згідно з ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого засідання суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною першою ст.82 ЦПК України встановлено, що обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову за наявності для того законних підстав, суд ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши письмові докази, виходячи із встановлених обставин справи суд, беручи до уваги, що відповідач визнає позов і визнання позову не суперечить закону та не порушує права свободи чи інтереси інших осіб, приходить до висновку про обгрунтованість заявлених позовних вимог, які підлягають задоволенню. Як вбачається із матеріалів справи, позивач [PERSON] 13 липня 2018 року зареєструвала шлюб з [PERSON] , який рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20.12.2022 року було розірвано, що підтверджується копією рішення (а.с.10). Від шлюбних відносин у них народилася донька [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 11.04.2019 року, та син [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26.10.2021 року (а.с. 11,12). З довідки про реєстрацію місця проживання особи за №21/1922 від 08.04.2021 року вбачається, що [PERSON] за реєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с.13). З довідки про склад осіб, місце проживання яких зареєстроване у житловому будинку від 06.03.2023 року за №490259 вбачається, що за відомостями реєстру територіальної громади за адресою [ADDRESS] , зареєстрована одна особа [PERSON] [INFO] (а.с.14). Витягом з реєстру територіальної громади від 08.03.2023 року за № 2023/002051372, підтверджено, що [PERSON] [INFO] зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с.15). Відповідно до довідки закладу дошкільної освіти комбінованого типу №43 "Вербиченька" від 09.03.2023 року за №12, [PERSON] [INFO] дійсно відвідує ЗДО №43 "Вербиченька" з 14.12.2022 року по нинішній час (а.с.17). Актом №123 від 08.03.2023 року підтверджено проживання без реєстрації дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] разом із матір`ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] (а.с.19). Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов, квартира з усіма зручностіми, у дітей є все необхідне для проживання та розвитку (а.с.20). Відповідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ч.1 ст. 160 СК України). Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно зі статтею 10 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» правила здійснення реєстрації місця проживання, форми необхідних для цього документів порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру встановлюються Кабінетом Міністрів України. З 14 березня 2022 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» від 07.02.2022 року № 265, на підставі якої втратила чинності постанова Кабінету Міністрів України "Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру" від 02.03.2016 року № 207. Пунктом 16 постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» від 07.02.2022 року № 265 передбачено, що місце проживання дитини віком до 14 років може бути задекларовано за адресою місця проживання одного з батьків або інших законних представників, зокрема одночасно із зняттям з попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання, за декларацією, поданою одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини. Згода іншого з батьків або законних представників дитини підтверджується електронним підписом, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису. У разі ненадання одним із батьків згоди відповідно до вимог цього пункту реєстрація місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, здійснюється відповідно до пункту 33 цього Порядку (пункт 17 Постанови). Згідно пункту 33 постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років здійснюється одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Згода батьків або інших законних представників може бути надана у присутності особи, яка приймає заяву про реєстрацію місця проживання, або засвідчена нотаріально в установленому законодавством порядку. Відповідно до пункту 35 постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» для реєстрації місця проживання (перебування) особа або її законний представник (представник), уповноважена особа житла або уповноважена особа спеціалізованої соціальної установи, закладу для бездомних осіб, іншого надавача соціальних послуг з проживанням подає в тому числі, документи, що підтверджують: право на проживання (перебування) в житлі, зокрема свідоцтво про право власності, ордер, договір оренди (найму, піднайму), договір найму житла у гуртожитку (для студентів), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші підтверджуючі документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, наймача та членів його сім`ї, уповноваженої особи житла (зазначені документи та згода не вимагаються під час реєстрації місця проживання (перебування) малолітніх та неповнолітніх дітей за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або законних представників (представників), або одного з них. Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що рішення суду про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без згоди батька є самостійною підставою для реєстрації дитини. Частина перша статті 15 ЦК України визначає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Як зазначено у статті 3 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої п, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити(ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства») Відповідно до статті 18 Закон України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. У висновку органу опіки та піклування Хотинської міської ради Чернівецької області від 27.04.2023 року за №02-13-16-753 зазначено, що комісія з питань захисту прав дитини Хотинської міської ради дійшла висновку, вважати за доцільне надати дозвіл на зняття [PERSON] [INFO] з реєстрації місця проживання за адресою [ADDRESS] та погодити реєстрацію місця проживання [PERSON] [INFO] , та [PERSON] [INFO] разом з матір`ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] (а.с.51) . На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Частинами першою, другою статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. У постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 464/5348/21 Верховний Суд звертав увагу, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. В судовому засіданні встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а навпаки сприяє як найкращим інтересам малолітніх дітей. Таким чином, враховуючи в першу чергу інтереси малолітніх дітей, приймаючи до уваги всі докази та обґрунтування сторін по справі, визнання відповідачем позовних вимог, суд вважає, що з метою максимального забезпечення інтересів дітей, які проживають без реєстрації з матір`ю, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про надання дозволу на зняття з реєстрації місця проживання малолітньої дитини та здійснення реєстрації без згоди батька, підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (частини перша та друга статті 15 ЦПК України). Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Частиною другою статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21-ц (провадження № 12-14гс22) зазначено, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України. З аналізу норми статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: - фіксованого розміру, - погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. Пунктом 1 договору про надання правничої допомоги від 02.03.2023 року, укладеного між [PERSON] та адвокатом Гладким А.П., передбачено, що клієнт відповідно до цього договору надає адвокату право представляти інтереси клієнта як представника сторони на вчинення будь-яких процесуальних дій в Хотинському районному суді (а.с.23). Згідно пункту 2 договору сторони встановили гонорар адвоката у розмірі 8000 гривень за складання та підготовку позову та участь у справі в суді першої інстанції. На підтвердження оплати виконаних адвокатом робіт, позивачем надано квитанцію до прибуткового касового ордера №1 від 02.03.2023 року (а.с.24). Як вбачається із заяви поданої до суду 20.06.2023 року адвокатом Гладким А.П., із погодженням клієнта [PERSON] зменшено розмір витрат на правничу допомогу до суми 4000 (чотири тисячі) гривень. Розмір таких витрат на оплату правничої допомоги було визнано відповідачем [PERSON] у заяві про визнання заявлених позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] понесених нею витрат на правову допомогу у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. При цьому положеннями статті 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма передбачена ч.3 ст.7 Закону України "Про судовий збір". Таким чином, враховуючи, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то слід вирішити питання про повернення позивачу з державного бюджету половини сплаченого нею судового збору. Позивач [PERSON] сплатила судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2147 гривень 20 копійок (а.с.35), з урахуванням того, що позивачу підлягає поверненню 50 відсотків судового збору у розмірі 1073 гривні 60 копійок з державного бюджету, суд дійшов висновку про необхідність стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача інші 50 відсотків судового збору, що становить 1073 гривні 60 копійок.

Outcome: approved