Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-05 00:00:00

03.05.2023 року позивач в особі свого представника за довіреністю Дашко Володимира Миколайовича засобами поштового зв`язку звернувся до суду із заявою, в якій просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором без номеру від 05.07.2013 року у розмірі 37911,62 грн. станом на 21.03.2023 року, з яких 31012,44 грн. - заборгованості за кредитом та 6899,18 грн. - заборгованості за процентами за користування кредитом, а також судові витрати за розгляд справи у суді у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 2684,00 грн. Безпосередньо у позовній заяві позивач вказав, що в разі неявки відповідачки, позивач не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника позивача та винесення заочного рішення судом. В обгрунтування позову було зазначено, що 05.07.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір без номеру у порядку ч.1 ст.634 Цивільного кодексу України на підставі анкети-заяви на той час ще [PERSON] про приєднання до «Умов надання банківських послуг» і «Тарифів банку», які були отримані відповідачкою для ознайомлення в письмовій формі. Своїм підписом у анкеті-заяві відповідачка підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами надання банківських послуг і Тарифами складає між сторонами договір про надання банківських послуг, зокрема кредитний зі сплатою на користь позивача процентів за користування кредитними коштами. Позивач вказав, що за умовами вказаного договору відповідачці було відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Позивач у повному обсязі виконав свої зобов`язання за кредитним договором, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених сторонами та в межах кредитного ліміту. Відповідачка в процесі користування кредитним рахунком не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, чим порушив вимоги п.2.1.1.5.5 договору та статей 509, 526, 1054 ЦК України, тобто ухилився від виконання взятих на себе зобов`язань, що стало підставою для звернення позивача до суду із даною позовною заявою у порядку п.2.1.1.12.7.2 договору. Ухвалою судді від 12.05.2023 року провадження у справі було відкрито у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін з можливістю подання усіх заяв по суті позову до першого судового засідання (а.с.105). Ухвалою суду від 12.06.2023 року розгляд справи було відкладено через неявку у судове засідання без поважних причин відповідачки, відсутність від неї поданого відзиву та клопотання про відкладення розгляду справи (а.с.113). У судове засідання сторони не прибули. Позивач про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином (а.с.120), подавши разом із позовною заявою заяву про розгляду справи за відсутності позивача (а.с.6) Відповідачка у судове засідання повторно не прибула, про день, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином у порядку п.4 ч.8 ст.128 та п.5 ч.6 ст.272 ЦПК України (а.с.118-119), причини неявки суду не повідомила, клопотань для вирішення складом суду не подавала. Таким чином, судом встановлюється повторна неявка у судове засідання відповідачки без поважних причин та відсутність відзиву по даній справі, що дозволяє суду розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. На підставі статей 280 та 281 ЦПК України суд вважає за можливе вирішити справу по суті на підставі наявних у справі доказів, ухваливши заочне рішення. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом не здійснюється. Вирішуючи справу по суті, суд виходить з наступних обставин. 05.07.2013 року відповідачка [PERSON] , яка на той час мала прізвище [PERSON] підписала заяву-анкету, в якій просила видати АТ КБ «Приватбанк» (на той час - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк») їй кредитну картку «Універсальна Gold» без встановлення жодних кредитних лімітів, визначення процентів за користування кредитом та інших зобов`язань при кредитному договорі. У вказаній заяві було зазначено, що відповідачка ознайомилася та згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, без підтвердження отримання пам`ятки клієнту, які разом складають між нею та позивачем договір про надання банківських послуг (а.с.26). Для отримання банківських послуг [PERSON] отримала у позивача банківську картку, яка в подальшому під час дії договору між сторонами через закінчення терміну її дії неодноразово перевидавалася. Останній раз відповідачці була видана картка «Універсальна Gold» № [NUMBER] , строком дії з 04.09.2018 року до 31.05.2022 року (а.с.25), строк дії на час звернення до суду якої сплинув, а нова картка відповідачці не видавалася. По вказаній картці був встановлений кредитний ліміт у розмірі 13000,00 грн., який згодом змінювався як у бік збільшення, так і у бік зменшення та який 26.12.2022 року був змінений до 0,00 грн. (а.с.24). Перш за все, суд зазначає, що кредитний договір між сторонами сплинув 31.05.2022 року, коли закінчився строк дії останньої за часом наданої відповідачці картки, тобто кредитний договір між сторонами припинив свою дію, а тому з цього часу позивач позбавлений можливості нараховувати відповідачки прострочені відсотки, оскільки з 01.06.2022 року для забезпечення вимог позивача діють виключно умови, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України, тобто індекс інфляції та 3% річних. Крім цього, жоден з наявних документів у справі не вказує, що відповідачка погоджувалася на нарахування на отримані нею кредитні кошти процентів за їх використання, оскільки ані її заява від 05.07.2013 року, ані будь-який інший документ по справі, не містить погодження відповідачки щодо права позивача нараховувати їй відсотки за користування кредитними коштами. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч.2 ст.76 ЦПК України, ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Засобами доказування є письмові, речові і електронні докази; висновки експертів; показання свідків. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Відповідно до ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку - позивач АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). В даній справі позивач не довів факту можливості застосування взагалі відсотків щодо укладеного між сторонами договору, як і можливість їх застосування при нарахування заборгованості. Таким чином, усі нарахування після 31.05.2023 року щодо відповідачки з боку позивача, як і нарахування їй процентів за користування кредитними коштами (поточних та прострочених), не відповідають вимогам закону та не можуть бути задоволені. Відносно вимоги щодо стягнення заборгованості по тілу кредиту у розмірі 31012,44 грн., то в цій частині суд також бажає відмовити у задоволенні позовних вимог позивачу, оскільки наданий суду розрахунок заборгованості по кредитному договору відповідачки від 05.07.2013 року станом на 31.05.2022 року (а.с.17-23), коли кредитні відносини між сторонами припинилися, вказує, що позивачем в порушення встановлених судом вище фактів нараховувалися проценти за користування кредитом, які не враховувалися у погашення тіла кредиту, а йшли на інші цілі, визначені позивачем самостійно без письмової згоди на це відповідачки, що вказує, що погашені проценти за отриманим відповідачкою безпроцентним кредитом, повинні були зараховуватися позивачем у тіло кредиту, що ним зроблено не було і що порушує вимоги норм матеріального права. Так, тільки у період з 01.01.2022 року до 31.05.2022 року, коли договір між сторонами припинився, відповідачкою було оплачено позивачу 17559,48 грн. (а.с.22, з обох боків), тобто сума заборгованості відповідачкою була повністю погашена, а нарахування позивача не є такими, які грунтуються на вимогах закону. Тому у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» повинно бути відмовлено у повному обсязі через безпідставність заявлених до суду вимог до відповідачки. На підставі ст.141 ЦПК України судові витрати по справі слід віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed