Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-11 00:00:00

20 липня 2022 року [PERSON] , діючи через свого представника адвоката Пузирка Олександра Олександровича звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просить, ???встановити факт спільного проживання [PERSON] зі своєї матір?ю [PERSON] . Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом виданого приватним нотаріусом Торкуновою Т.А. для [PERSON] зареєстрованого в реєстрі за № 467. Скасувати державну реєстрацію права власності на 55/100 частки житлового будинку, з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] для [PERSON] . ???Визнати за ним право власності на спадкове майно після смерті свого батька за законом на 27,51100 житлового будинку з надвірними будівлями за адресою : [ADDRESS] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] померла його баба [PERSON] . Після смерті баби [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з 55/100 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . За життя [PERSON] не розпорядилася своїм майном. Після смерті [PERSON] батько [PERSON] є спадкоємцем першої черги. Окрім його батька спадкоємцем першої черги також була і батькова рідна сестра [PERSON] . [PERSON] прийняв спадщину від своєї матері, а саме на 27,5/100 житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , тобто половину спадкового майна матері, оскільки на момент смерті проживав разом з нею. [INFO] , через два тижні після смерті бабусі, [PERSON] помер. Зазначає, що його батько був інвалідом 3 групи, що дає право на обов`язкову частку у спадщині. Після смерті батька він у встановленому законом порядку звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, прийняв спадщину і отримав 13 жовтня 2020 року свідоцтво про право на спадщину за законом. Разом з тим, в свідоцтві про право на спадщину за законом не значиться майно (частина майна), що належало його бабі та мало увійти у спадкову масу за законом. Після отримання вищезазначеного свідоцтва він звернувся до нотаріуса для роз`яснення причин не включення у свідоцтво майна (частини майна), що належало його бабі [PERSON] , на що отримав Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Спірне майно успадковане його тіткою [PERSON] та проведені відповідні реєстраційні дії на її ім`я. Як йому відомо, на час смерті його бабусі, [PERSON] , їй належало на праві спільної часткової приватної власності 55/100 будинку за адресою: [ADDRESS] . Батько позивача проживаючи разом зі своєю мамою автоматично після її смерті вступив в спадщину. Але в зв?язку з помилкою адреси проживання згідно довідки № 44252 від 20 жовтня 2020 року виданою Рівненською міською радою, нотаріус не визначив спільного проживання його батька та бабусі, оскільки бабуся була зареєстрована за адресою - [ADDRESS] , а батько помилково [ADDRESS] . Згідно відповіді Управління забезпечення надання адміністративних послуг, про те що [PERSON] , [INFO] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 28.09.1988 р. по 05.10.2012 р. та за адресою: [ADDRESS] та знятий з реєстрації місця проживання по причині смерті. Згідно відповіді КП "Рівненське МБТІ" житловий будинок за адресою: [ADDRESS] ніколи не ділився на квартири, і перебуває у спільній частковій власності. Тобто, [PERSON] та бабуся [PERSON] були зареєстровані та проживали за однією адресою, а саме за адресою: [ADDRESS] . Отже, єдиним способом захистити (відновити) його права на спадкове майно після смерті батька [PERSON] є подання відповідної позовної заяви. Ухвалою суду від 22 липня 2022 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху (а.с. 38, 39). Ухвалою суду від 08 серпня 2022 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі (а.с. 45, 46). 18 жовтня 2022 року до суду надійшла заява представника відповідача адвоката Дупака В.Г. про закриття провадження у справі, у задоволенні якого ухвалою суду від 18 жовтня 2022 року відмовлено (а.с. 112, 113). 25 жовтня 2022 року представник позивача адвокат Пузирко О.О. подав заяву про забезпечення позову, яка ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 28 жовтня 2022 року задоволена. Накладено арешт на 1/2 частини будинку за адресою: [ADDRESS] , та заборонено вчиняти будь-які дії, щодо вказаного будинку (а.с. 118-120). Представником позивача було заявлено клопотання про витребування доказів, яке судом задоволено ухвалами суду від 02 листопада 2022 року (а.с. 129-130, 131-132). Ухвалою суду від 02 листопада 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 133,134). Представником позивача було заявлено клопотання про витребування доказів щодо перетину відповідачем [PERSON] державного кордону України за період 2016-2020 р.р., яке судом задоволено ухвалою суду від 08 грудня 2022 року (а.с. 171, 172). 22 листопада 2022 року представником відповідача [PERSON] подано письмові пояснення на позовну заяву, в яких він просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначив, що батьки відповідача [PERSON] та її брата [PERSON] жили за адресою: [ADDRESS] , а відповідач, [PERSON] та її брат [PERSON] жили окремо кожний в своїй частині будинку за адресою: [ADDRESS] . Після смерті батька, матір [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] , [INFO], залишилась жити в тому ж будинку, де жила за адресою: [ADDRESS] , окремо від дітей, а [PERSON] та [PERSON] залишилися проживати в своєму домоволодінні за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , після смерті свого чоловіка проживала весь час сама (одна) за адресою: [ADDRESS] . Крім цього, оскільки мама постійно хворіла і не могла обходитися без сторонньої допомоги, а відповідач знаходилася за кордоном, заробляючи гроші, відповідач домовилася з [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] про те, що вона буде допомагати мамі відповідача по господарству - закуповувати необхідні ліки та продукти харчування, сплачувати рахунки, допомагати в інших потребах тощо. Крім цього, відповідач постійно вивозила свою маму на обстеження та лікування до Італії, більш того, задля пришвидшення перетину кордону в 2013 року отримала для мами дозвіл на проживання та постійну реєстрацію в Італії. Брат відповідача - [PERSON] останні мінімум чотири роки до своєї смерті жив один за адресою: [ADDRESS] . Окрім цього, саме позивач - [PERSON] знайшов свого батька померлим в його будинку (будинку батька) за адресою: [ADDRESS] , коли прийшов його навідувати, і після цього зателефонував відповідачці та повідомив, що батько помер, після цього відповідачка негайно купила квитки та приїхала до Рівного. Тобто, вважає, що позивач - [PERSON] точно та достеменно знає, що його батько [PERSON] жив окремо від своєї матері [PERSON] , однак намагається ввести суд в оману, стверджуючи в своїй позовній заяві, що вони проживали разом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав з підстав у ньому наведених та додатково вказав, що у [PERSON] нікого з близьких родичів окрім рідного сина не було поруч, дочка весь час проживає за кордоном. Зазначив, що Рівненським міським судом було розглянуто дві справи з тими ж сторонами, разом з тим особа, а саме [PERSON] жодного разу не приймав участі у розгляді справ, а обставина щодо його спільного проживання з матір?ю розглядається судом вперше, що також і узгоджується із підставністю заявленого позову. 30.10.2020 року [PERSON] було подано позовну заяву (справа № 569/17719/20) до Рівненського міського суду із наступними позовними вимогами: визнати за [PERSON] , право власності на спадкове майно за законом в порядку спадкової трансмісії на спадкового майна [PERSON] . Вважає дане рішення суду не має жодного преюдиційного значення для вирішення спору, оскільки не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не мала преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Щодо рішення Рівненського міського суду (справа № 569/7917/21) вважає, що дане рішення має преюдиційне значення для вирішення даного спору лише в контексті звернення до суду [PERSON] із новою позовною заявою, а саме, в рішенні зазначено наступне «... в обраний позивачем спосіб захисту, навіть у випадку порушеного права позивача не буде поновлено, оскільки на вищевказане спірне майно померлої [PERSON] вже було видане свідоцтво про право на спадщину доньці померлої [PERSON] , яке на теперішній час не оскаржене та не визнане недійсним». Інші обставини що мають істотне значення для вирішення спору судом не встановлювались, оскільки суд фактично справу не розглядав, а надав правову оцінку тому, що обраний спосіб захисту є неефективним. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову. Додатково вказав, що крім відповідача жодна особа не подавала і не подала заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Більш того, після прийняття спадщини відповідачем ніхто не заперечував цьому прийняттю, відповідач відкрито користувалася успадкованим майном і жодна особа не висловлювала заперечень цьому, не оспорювала право відповідача на спадкування, а також жодна особа не заявляла свого права на цю спадщину. Після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] , позивач подав заяву про прийняття спадщини, успадкувавши 50/100 частин домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , співвласницею якого є і відповідач, якій належить 50/100 частин даного домоволодіння на праві спільної часткової власності. До жовтня 2020 року відповідач мирно володіла своїми частками домоволодінь за адресою: [ADDRESS] , якою вона володіла на праві спільної часткової власності з позивачем, а також 55/100 часткою домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яку вона успадкувала після смерті своєї мами. Жодних оспорювань майнових прав відповідача не було від жодної особи. Також жодна особа не висловлювала своїх прав на будь-яке з вищеназваного майна. Від приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Торкунової Т.А. 11.11.2022 року надійшов лист, в якому остання просить про розгляд справи без її участі. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка позивач, [PERSON] суду показав, що до 11 років проживав з батьком та [PERSON] , з 12 років проживав разом з іншою бабусею, так як мати їздила за кордон, а батько також працював. Будинок баби та батьків знаходився на одному подвір"ї. Батько ходив до баби, допомагав їй по господарству. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що є товаришем позивача. Знає всю сім"ю, відносини у них були добрі. [PERSON] рідко приїжджала, оскільки живе за кордоном. Йому було відомо, що були певний час посварені [PERSON] з [PERSON] , але потім пройшли роки і вони помирились і далі все було добре. Вказав, що часто заходив до них в гості. Підтвердив, що [PERSON] проживав з бабою. Будинок розділений на дві частини в одній жила баба, а в другій ще хтось жив, і другий будинок, де в одній частині жив [PERSON] і в них було як одне подвіря. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що є сусідкою позивача та відповідача. Вказала, що [PERSON] з матір"ю жили в окремих будинках, двір спільний. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що є товаришем [PERSON] та [PERSON] . Знає [PERSON] як працьовиту людину. Було два будинка на одному подвір"ї, в одному жила баба, а в другому [PERSON] . [PERSON] приходив до баби, їв у неї, вона йому прала. Паркував автомобіль біля гаража, що знаходиться біля батьківського будинку. Відносини [PERSON] з матір"ю були нормальні. [PERSON] була за кордоном, він її не бачив. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що він є товаришем позивача, добре знав [PERSON] . Вказав, що на [ADDRESS] на одному подвір"ї знаходиться два окремих будинки, в одному проживала баба, а в іншому [PERSON] з сім"єю. [PERSON] постійно був у баби. Вказав, що [PERSON] мав гарні стосунки зі своєю матір"ю. Допомагав їй, закуплював продукти. Допитана в судовому засіданні в режимі відеоконференції в якості свідка [PERSON] суду показала, що є подругою [PERSON] , вона часто просила заїхати до матері, подивитися як вона, коли та була у місті. [PERSON] часто виходив, жив поруч у сусідньому будинку. [PERSON] не проживала з [PERSON] в одному будинку. [PERSON] фінансово утримувала матір, і допомагала їй. [PERSON] не заробляв. [PERSON] і братові допомагала, хотіла його лікувати. [PERSON] допомагала [PERSON] , прибирала, яку просила [PERSON] та яка їй оплачувала цю роботу. Заслухавши представників сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи і наявні в них докази, суд дійшов до таких висновків. Як встановлено судом, [INFO] померла баба позивача, [PERSON] . Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України №00028289271 від 24 жовтня 2020 року, повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00020241392 від 29 травня 2018 року, [PERSON] народився [INFO] , його батьками вказані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 17). Тобто, [PERSON] , яка померла [INFO] є матір"ю [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим повторно Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 07 вересня 2019 року, серії [NUMBER] (а.с. 20). Як встановлено судом з свідоцтва про народження позивача, [PERSON] , яке видане відділом реєстрації актів громадянського стану м. Рівне 11 березня 2003 року, серії [NUMBER] , [PERSON] народився [INFO] , його батьками вказані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 16). 05 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Торкуновою Т.А. було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом, після смерті [PERSON] , на 55/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 28). З свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 жовтня 2020 року слідує, що спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] , який помер [INFO] , є його син [PERSON] , [INFO] . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається, з: 50/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки площею 0,0257 гектарів, кадастровий номер: 5610100000:01:044:0111, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування частини житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 21). [PERSON] (батько позивача) був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 19 березня 2013 року та знятий з реєстраційного обліку 29 травня 2018 року у зв`язку зі смертю [INFO] , що слідує з довідки Рівненського міського відділу УДМС України в Рівненській області (а.с. 26). Згідно витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання № 9224-1701054-2018 від 09.06.2018 року місце проживання позивача, [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] в (а.с.14). Постановою приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Торкунова Т.А. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05.03.2021 року відмовлено [PERSON] , [INFO] , у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку від належних померлій [PERSON] 55/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з огляду на: 1) відсутність відомостей щодо спільного проживання та реєстрації сина [PERSON] - [PERSON] (трансмістента) та його сина (внука померлої) [PERSON] (трансміссара) за спільною адресою останнього місця проживання померлої; 2) відсутність поданої заяви [PERSON] про прийняття спадщини після смерті [PERSON] у встановлений ст.1270 ЦК України строк; 3) відсутність поданої заяви [PERSON] про прийняття спадщини після смерті [PERSON] у встановлений ст.1270 ЦК України строк в порядку спадкової трансмісії (ст.1276 ЦК України); 5) наявність вже виданого Свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті [PERSON] , на 55/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та відсутність письмової згоди [PERSON] , як спадкоємця, який прийняв спадщину щодо того, щоб спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, міг подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу (а.с. 22-25). Згідно із статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України). За змістом частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частинами першою та другою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Так, постановою приватного нотаріуса Торкунової Т.А., якою відмовлено позивачу у видачі свідоцтва на спадщину, у зв`язку з відсутністю спільного проживання та реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON] - нотаріус встановила відсутність підтвердження спільного проживання та спільної реєстрації померлих матері та сина. Позивач в позові зазначає, що його батько [PERSON] прийняв спадщину від своєї матері, [PERSON] , а саме 27,5/100 житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , тобто половину спадкового майна матері, оскільки на момент смерті проживав разом з нею на одному подвір`ї, вів спільний побут, та користувався спільними господарськими спорудами, як до смерті матері так і після неї. Між тим, позивач, [PERSON] звертався до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину в порядку ст. 1276 ЦК України - в порядку спадкової трансмісії, проте, з заявою про видачу свідоцтва в порядку спадкування за своїм батьком [PERSON] , як таким, що прийняв спадщину після своєї матері, [PERSON] позивач не звертався до нотаріуса. В матеріалах справи відсутня постанова нотаріуса Торкунової Т.А. про відмову у здійсненні нотаріальної дії - видачі Свідоцтва про право на спадщину не за спадковою трансмісією. Згідно Листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №16.05.13 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» «Спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України 2003 року (ЦК), законами України "Про нотаріат", "Про міжнародне приватне право", іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права. При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: - місце відкриття спадщини; - коло спадкоємців, які прийняли спадщину; - законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 1 січня 2004 року або ж спадкодавець проживав в іншій державі, спадкоємець є іноземним громадянином та проживає в іншій державі, а спадкове майно знаходиться на території України. Обставини, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 179 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК) у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщини. ...Вирішуючи питання про те, чи підлягають розгляду судом справи про право на спадкування без попереднього звернення особи до нотаріальної контори для оформлення права на спадщину та відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, судам потрібно враховувати наступне. Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику в справах про спадкування" (далі - ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7). Відмова у відкритті провадження у справі (п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК) або закриття провадження у справі (п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК) не допускається з огляду на вичерпний перелік підстав вчинення таких процесуальних дій, визначених ЦПК. Судам потрібно брати до уваги, що спори про спадкування підлягають розгляду судами виключно у порядку цивільного судочинства. Відмова у відкритті провадження у справі (п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК) або закриття провадження у справі (п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК) з тих підстав, що заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, не відповідають зазначеним вимогам процесуального законодавства. Постановлення ухвали про закриття провадження у справі без зазначення, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ, суперечить також вимогам ст. 206 ЦПК. Отже, у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові, а не відмови у відкритті провадження у справі (п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК), закриття провадження у справі (п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК) або залишення позовної заяви без розгляду (ст. 207 ЦПК). Пунктом 3.1 цього ж Листа наголошується «...Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку... ...Відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини, тому спір про спадкування може бути вирішений лише після закінчення цього строку. Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.» Крім цього, пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п. 1.1. та п. 1.2. глави 10 Порядку, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. При зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Згідно з п. 2.1. та 2.2. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції (далі - Порядок) , спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів. При заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. Як встановлено п. 3.1. та 3.2. глави 10 Порядку, право на спадкування здійснюється спадкоємцями шляхом прийняття спадщини або її неприйняття. Заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу за місцем відкриття спадщини у письмовій формі.» Отже, позивач не звертався з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса (не в порядку спадкової трансмісії), а нотаріус не відмовляла позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, оформленого постановою. Відсутність звернення з заявою щодо прийняття спадщини, отримання свідоцтва про спадщину іншою особою вказує на безпідставність позову. Тобто, відсутність заяви позивача до нотаріуса про прийняття спадщини свідчить про відсутність наміру прийняти позивачем спадщину після смерті [PERSON] . З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивач не скористався та не мав наміру реалізовувати свої права щодо прийняття спадщини, а відтак, не вбачає конкретного майнового інтересу позивача. Крім того, рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 25 лютого 2021 року в справі № 569/17719/20 (суддя Першко О.О.) встановлено факт неприйняття спадщини [PERSON] після своєї матері - [PERSON] , в якому зазначено зокрема таке: "Тобто, [PERSON] помер після відкриття спадщини своєї матері [PERSON] і не встиг її прийняти. На час відкриття спадщини він постійно з [PERSON] не проживав, протилежного суду не доведено". Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відтак, доводи позивача [PERSON] про те, що його батько [PERSON] проживав разом зі своєю матір`ю і таким чином прийняв спадщину, є безпідставними, оскільки не спростовують обставин, які встановлені вищевказаним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області в справі № 569/17719/20 від 25.02.2021, яке має преюдиційне значення для цієї справи. Судове рішення по справі № 569/17719/20 від 25.02.2021 вступило в законну силу, [PERSON] не оскаржувалось, апеляційна скарга на нього не подавалася, а це означає, що [PERSON] з ним погодився. Преюдиційність (від лат. praejudicio - предрешение) - у процесуальному праві обов`язок суду, який розглядає справу, прийняти без перевірки та доказів факти, які раніше вже були встановлені набравшим законної сили судовим рішенням або вироком у будь-якій іншій справі. Преюдиційність дозволяє уникнути ухвалення суперечливих судових актів щодо одного й того ж питання та вирішувати справи з найменшими витратами часу та засобів. Верховний Суд вже неодноразово у своїх постановах зазначав про особливості застосування інститут преюдиції. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу. Тобто факти, установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ (постанова КГС ВС від 26.11.2019 по справі №922/643/19). Суть преюдиції полягає в неприпустимості ставлення під сумнів судового рішення, яке набрало законної сили, а також повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Верховний суд в справі № 761/29966/16-ц ВС від 18.12.2019., вказав, що звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені. Отже, факт того, що [PERSON] не проживав зі своєю матір`ю встановлений рішенням Рівненського міського суду Рівненської області в справі № 569/17719/20, зокрема й на підставі заяви позивача [PERSON] . В даній справі приймали участь всі учасники даної справи № 569/10030/22 (позивач - [PERSON] , відповідач - [PERSON] , третя особа - нотаріус Торкунова Т.А. з тим же самим статусом (той же позивач, той же відповідач, та ж сама третя особа), а отже є всі підстави застосувати преюдицію в даній справі № 569/10030/22. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги лише наявністю у померлого батька позивача [PERSON] реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Факт реєстрації [PERSON] та [PERSON] за різними адресами також підтверджуються даними нотаріальної справи, в яких вказано, що нотаріусом Торкуновою Т.А. було перевірено коло осіб, які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . За цією адресою зареєстрована тільки одна особа - [PERSON] , і цей факт ніким не спростований. Також, в постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05 березня 2021 року № 22/-2-31 нотаріус Торкунова Т.А. вказує про те, що відсутні відомості про реєстрацію місця проживання [PERSON] разом з [PERSON] . Факт реєстрації за різними адресами ніким не спростований, суду не надано доказів, що [PERSON] і [PERSON] були зареєстровані за однією адресою. Однак, суд звертає увагу, що місце реєстрації та місце проживання особи не є тотожними поняттями, на це прямо вказує ст. 2 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), яка наголошує, що Громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Більш того, на це неодноразово вказувалося в Постановах Верховного Суду, зокрема наступних: місце проживання і місце реєстрації не є тотожними з урахуванням п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», згідно з якою реєстрація - це лише внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання, із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку уповноваженого на те органу. При цьому, громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні гарантується свобода пересування та вільний вибір місця проживання. Таким чином, суд приходить до висновку, що постійне проживання особи зі спадкодавцем на годину відкриття спадщини є підставою для визнання спадкоємця таким, а не лише реєстрація місця його проживання за адресою місця проживання спадкодавця. Сама по собі реєстрація місця проживання разом за спадкодавцем на годину відкриття спадщини не може свідчити відповідно до ч. 2 ст. 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Тобто, для реалізації прав та свобод особини реєстрація її місця проживання чи місця перебування наперед встановленого значення не має. Таким чином, є передчасним те, що вирішальне значення при визначенні місця проживання особи є офіційні дані органу реєстрації місця перебування та місця проживання фізичної особи, а не дані про її фактичне місце проживання. Відмітка про реєстрацію у паспорті не є безумовним та єдиним доказом постійного проживання. Аналогічні правові висновки викладені, зокрема в Ухвалі ВСУ від 11.03.2009 року (ЄДРСРУ № 3268572, провадження № 6-27745св08, Ухвалі ВССУ від 28.01.2015 року (ЄДРСРУ № 42768191, Провадження № 6-47211св13, Ухвалі ВССУ від 08.07.2015 року (ЄДРСРУ № 46699742, Провадження № 6-14554св15 та від 15.07.2015 року (ЄДРСРУ № 46872758, Провадження № 6-14433св15, а також Постанові ВСУ від 01.07.15 року (ЄДРСРУ № 46301657, Провадження № 6-396цс15). Отже реєстрація місця проживання не є і не може бути доказом постійного проживання [PERSON] разом з [PERSON] , тим більше, що [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані за різними адресами і даний факт ніким не спростований. Як було встановлено судом вище в довідці про місце реєстрації [PERSON] вказано, що він був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак в 2013 році знявся з місця реєстрації за цією адресою і зареєструвався за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] і ці адреси не є тотожними. Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до переконання, що позивачем не надно належних та допустимих доказів проживання його батька [PERSON] разом з матір"ю [PERSON] на час відкриття спадщини після її смерті за адресою: [ADDRESS] . Натомість, судом встановлено, що батько позивача [PERSON] з 2013 року проживав у своєму будинку за адресою: [ADDRESS] , який знаходиться на одному подвір"ї з будинком, в якому проживала його матір [PERSON] . Даний факт визнає й позивач в своїй позовній заяві, зазначивши, що [PERSON] … на момент смерті проживав разом з нею на одному подвір`ї, вів спільний побут, користувався спільними господарськими спорудами…". Отже, позивач, посилаючись на те, що [PERSON] та [PERSON] проживали на одному подвір`ї, підтверджує те, що у них не було постійного спільного проживання, необхідного для прийняття спадщини шляхом проживання. Таким чином, проживання спадкодавця і спадкоємця в різних будинках за різнимим поштовими адресами, навіть якщо ці будинки мають спільне подвір`я, не є спільним проживанням. В правових позиціях висловлених у Постановах Верховного Суду у справах № 336/709/18-ц від 07.11.2018, № 303/1816/17 від 23.12.2019, зокрема зазначено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини другої статті 3 СК України). У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Також з досліджених в судовому засіданні відповідей АТ "Рівнегаз" та ПАТ "Рівнеобленерго" вбачається, що послуги з розподілу природного газу по об"єкту за адресою: [ADDRESS] надавалися споживачу - [PERSON] , а з енергопостачальною організацією ПрАТ "Рівнеобленерго" укладено договір з [PERSON] про користування електричною енергією № 038340 від 07.11.2005 року та [PERSON] , як побутовому споживачу електричної енергії присвоєно особовий рахунок № [NUMBER] , що підтверджує те, що у [PERSON] та [PERSON] були різні особові рахунки по сплаті за комунальні послуги: у [PERSON] рахунки за комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] , у [PERSON] рахунки за комунальні платежі за адресою: [ADDRESS] (а.с. 86, 87). Тобто, [PERSON] проживала в своєму будинку окремо від свого сина і оплачувала свої комунальні послуги, а [PERSON] проживав у своєму будинку окремо від своєї матері і оплачував окремі комунальні рахунки за спожиті ними окремо комунальні послуги. Так, в судовому засіданні не знайшло своє підтвердження те, що [PERSON] та [PERSON] вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом (витратами, бюджетом та харчуванням), мали взаємні права й обов`язки щодо утримання житла тощо, натомість судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] лише проживали на одному подвір"ї в різних будинках, що виключає факт спільного проживання батька позивача [PERSON] зі своєю матір"ю [PERSON] на момент відкриття спадщини. Тобто, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б доводили факт спільного проживання покійної [PERSON] однією сім`єю за однією адресою зі своїм сином [PERSON] , який мав свій будинок з окремою адресою та окремими особовими рахунками по сплаті комунальних послуг, постійно проживав в своєму будинку окремо від своєї матері, не мав ніяких спільних витрат разом зі своєю матір`ю, вів окремий побут від своєї матері тощо. Крім цього, частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Тим більше, що в даному випадку місця реєстрації [PERSON] та [PERSON] були різними. Доводи позивача про те, що [PERSON] мав посвідчення інваліда 3 групи і мав право на обов`язкову частку суд не бере до уваги, оскільки питання спадкування обов`язкової частки, врегульоване ст. 1241 ЦК України відноситься до Глави 85 Цивільного кодексу України, а саме: спадкування за заповітом. Тобто, право на обов`язкову частку у спадщині існує тільки при наявності заповіту. [PERSON] не залишала заповіту, про що, зокрема, вказав й позивач у своїй позовній заяві, тому до даних правовідносин не можуть бути застосовані вимоги ст. 1241 ЦК України. Також в судовому засіданні були допитані свідки, як зі сторони позивача так і зі сторони відповідача, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які повідомили суду про те, що [PERSON] проживав на одному подвір"ї з матір"ю, однак в іншому будинку окремо від своєї матері [PERSON] . Показання свідків повністю узгоджується між собою та підтверджуються іншими доказами, наявними у справі, та вказують на те, що [PERSON] та [PERSON] проживали лише на одному подвір"ї. Між тим, суд відхиляє посилання адвоката Дупака В.Г. на покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] як на підставу доказів окремого проживання [PERSON] та [PERSON] оскільки такі були заслухані судом при розгляді іншої справи, яка перебувала у провадженні судді Рівненського міського суду Рівненської області Гордійчук І.О. (№ 569/7917/21), а відповідно до положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд досліджує докази безпосередньо. Враховуючи вищевикладене та те, що матеріали справи не містять жодного доказу, який би доводив факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] спільно однією сім`єю в одному будинку та факту прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] , крім того, факт непроживання [PERSON] з [PERSON] встановлений рішенням суду, яке вступило в законну силу і має преюдиційне значення, тому відсутні підстави для задоволення позову в частині встановлення факту проживання спільного проживання [PERSON] зі своєї матір?ю [PERSON] . Відмовляючи в частині вимог про визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом виданого [PERSON] , суд вказаує на таке. 05 жовтня 2020 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Торкунової Т.А. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті її матері [PERSON] 05 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Торкуновою Т.А. було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом, після смерті [PERSON] , на 55/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 28). Спадкоємець, який отримав спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, що передбачено ч. 1 ст. 1296 ЦК України. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутисядо нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно (ч.1ст.1297ЦК України). Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (ст. 1301 ЦК України). Свідоцтво про право на спадщину це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Під час розгляду справи було встановлено, що приватний нотаріус видав свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] на підставі заяви останньої на доданих до неї документів. Крім того, суд ураховує, що особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, яке за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 року № 916/780/18 свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Оскільки свідоцтво про право на спадщину не має правочинного характеру, воно не може визнаватися недійсним із посиланням на ст. ст. 203, 215-236 ЦК України. У законі міститься відкритий перелік підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Основною підставою визначено те, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7). В судовому засіданні, не заперечувалося сторонами, що крім відповідача жодна особа не подавала і не подала заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Крім того, матеріали справи не містять доказів оскарження права відповідача на спадкування, і до того ж жодна особа не заявляла свого права на цю спадщину. Отже, позивач, звертаючись до суду з вимогою про визнання раніше виданого свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] недійсним, не довів наявності порушення його прав та інтересів як спадкоємця, оскільки наявність порушення його прав як спадкоємця виникне лише після вирішення питання вступу в спадщину. В матеріалах справи відсутні будь-які докази за якими встановлювалось фактичне прийняття [PERSON] спадщини після смерті матері або факт про його спільне проживання з матір"ю, суд дійшов висновку, що враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні вимоги про встановлення факту спільного проживання батька позивача [PERSON] зі своєю матір"ю [PERSON] , то позивач втратив право на спадщину, а тому видача свідоцтва про право на спадщину відповідачу не порушує будь-яких прав позивача. Більш того, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним в тому випадку, коли спадкоємець, якому таке свідоцтво видане, не має права на спадкування. Разом з тим, позивач не надав суду доказів того, що відповідач не мала право на спадкування майна за законом. Таким чином, позивач звертаючись до суду з вимогою про визнання виданого свідоцтва про право на спадщину [PERSON] недійсним, не врахував те, що відповідач у спірних правовідносинах не позбавляється права на спадкування та не довів, що саме він має право власності на вищевказаний будинок, у зв`язку з чим, відсутні правові підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом у порядку спадкування, виданого [PERSON] . Поряд з цим, слід зазначити, що позовні вимоги щодо скасування державної реєстрації права власності на 55/100 частки житлового будинку на ім"я [PERSON] та визнання за позивачем право власності на спадкове майно, є похідними вимогами від вимоги про встановлення факту спільного проживання, у задоволенні якої суд відмовляє, тому за вказаних обставин відсутні підстави для їх задоволення. З огляду на викладене, в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed