Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-09 00:00:00

Позивачі, в особі представника - адвоката Лабика Р.Р., звернулися до Оболонського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом. Позовна заява обґрунтована тим, що 03.10.2019 близько 11.00 год. на автодорозі Ружин-Рогачі на відстані 3,300 км від с. Заріччя Ружинського району Житомирської області в напрямку с. Топори Ружинського району Житомирської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автобуса «Рута 25», номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який здійснив наїзд на велосипедиста, в результаті якої загинув [PERSON] , який був чоловіком позивача [PERSON] та батьком позивачів [PERSON] , [PERSON] 03.10.2019 за вказаним фактом слідчим СВ Ружинського ВП Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудового розслідування за №12019060170000239 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Постановою слідчого СВ Ружинського ВП Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області від 29.04.2020 кримінальне провадження №12019060170000239 від 03.10.2019 закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Рута 25», номерний знак [NUMBER] , була застрахована у ТзДВ «СК «Гардіан» відповідно до договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АО1724645 та №АО 1192407. Рішеннями Оболонського районного суду міста Києва від 14.09.2021 та 23.11.2021 на користь позивачів з ТДВ «СК «Гардіан» стягнуто по 10 015,20 грн. у відшкодування моральної шкоди. Проте, сума відшкодування моральної шкоди, яку здійснив страховик, є значно меншою, ніж фактична шкода, яку було завдано позивачам у зв`язку зі смертю близької людини. Позивачами зазначено, що смерть чоловіка та батька [PERSON] повністю змінила їх життя у всіх сферах та зруйнувала нормальні життєві зв`язки. Загибель останнього дотепер спричиняє надзвичайні душевні страждання. Позивачі відчувають пригніченість, депресію, страждання, які кожні святкові дні посилюються, оскільки усі свята вони святкеували разом. Після смерті чоловіка та батька позивачі не можуть пованоцінно жити. Враховуючи викладене кожен з позивачів оцінює розмір завданої йому моральної шкоди у грошовому еквіваленті - 300 000,00 грн. Тому, з урахуванням сплаченої кожному з них ТДВ «СК «Гардіан» суми моральої шкоди 10 015,20 грн., позивачі просять суд стягнути з відповідача моральну шкоду, заподіяну їм внаслідок смерті [PERSON] в результаті дії джерела підвищеної небезпеки у сумі 869 954,40 грн., тобто по 289 984,80 грн. на користь кожного, а також витрати на правничу допомогу на загальну суму 90 000,00 грн. Ухвалою суду від 21.01.2022 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 09.05.2023 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Представник позивачів - адвокат Лабик Р.Р. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, та просив їх задовольнити. Представник відповідача - адвокат Снігур В.М. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з наступних підстав. Зазначив, що на момент дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 03.10.2019 на автодорозі Ружин - Рогачі за участю автобуса «Рута 25», номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , останній перебував у трудових відносинах з ФОП [PERSON] та виконував трудові обов`язки водія вказаного транспортного засобу, а тому в силу ст. 1172 ЦК України відповідач не повинен відшкодовувати моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи. Крім того, зазначив, що заявлена сума моральної шкоди є завищеною та необгрунтованою, загиблому [PERSON] на момент загибелі було 78 років, а отже був непрацездатним та в силу віку не міг утримувати позивачів або надавати їм якусь матеріальну допомогу, як зазначено у позові. Крім того, постановою слідчого СВ Ружинського ВП Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області від 29.04.2020 кримінальне провадження за фактом вказаної дорожньо-транспортної закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, а отже відсутня вина відповідача у вчиненні ДТП та підстави для стягнення з нього моральної шкоди. Ззазначив, що позивачами не надано жодного доказу понесених витрат на правничу допомогу, при цьому, вважає, що заявлена сума судових витрат є завищеною. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього процесуальний кодекс України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 03.10.2019 близько 11.00 год. [PERSON] , рухаючись автомобільною дорогою місцевого значення Ружин-Рогачі на відстані 3,300 км від с. Заріччя Ружинського району Житомирської області в напрямку с. Топори Ружинського району Житомирської області на автобусі «Рута 25», номерний знак [NUMBER] , здійснив наїзд на велосипедиста [PERSON] , який від отриманих травм помер. Постановою слідчого СВ Ружинського ВП Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області Давидюк О.О. від 29.04.2020 кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12019060170000239 від 03.10.2019 за фактом ДТП, внаслідок якої загинув велосипедист [PERSON] , закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України. В родинних стосунках із загиблим внаслідок ДТП [PERSON] перебували дружина - [PERSON] , доньки [PERSON] , [PERSON] . На момент ДТП цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією транспортного засобу «Рута 25», номерний знак [NUMBER] , була застрахована у ТДВ «СК «Гардіан», що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО1724645. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23.11.2021 у справі № 756/13241/20, яке набрало законної сили 08.07.2022, позови [PERSON] та [PERSON] до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» про стягнення страхового відшкодування задоволено частково. Стягнуто з ТДВ «Страхова компанія «Гардіан» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 10015,20 грн. та витрати по поховання у розмірі 4100,00 грн.; на користь [PERSON] стягнуто моральну шкоду у розмірі 10015,20 грн. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14.09.2021 у справі № 756/13243/20, яке набрало законної сили 08.06.2022, позов [PERSON] до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» про стягнення страхового відшкодування задоволено. Стягнуто з ТДВ «Страхова компанія «Гардіан» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 10015,20 грн. Проте, позивачі вважають, що сума вказаного страхового відшкодування моральної шкоди, яку здійснив страховик, є значно меншою, ніж фактична моральна шкода, яку було завдано їм смертю близької людини - чоловіка та батька [PERSON] , яку кожна з них оцінює у 300 000 грн., а тому, на підставі ст.ст. 23, 1167, 1168, 1187, 1194 ЦК України, просять стягнути решту моральної шкоди з відповідача [PERSON] . Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним з яких є, зокрема, відшкодування завданих збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ч.1 ст. 1167 ЦК України). Разом з тим, частиною 2 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Частиною другою статті 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. При цьому, особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим мають однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Отже, відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі №751/8121/17, від 30 жовтня 2019 року у справі №323/2127/16-ц, від 26 квітня 2022 року у справі №184/1641/20, від 03 травня 2022 року у справі №450/4163/18. Таким чином, для відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, достатньо лише трьох підстав: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною. Дані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, що наведена у постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 184/1461/20-ц (провадження № 61-14226св21). Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з ч.1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц зроблено висновок, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Виходячи із наведених норм права, шкода (в тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. З матеріалів справи убачається, що на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди, [PERSON] , який керував автобусом «Рута 25», номерний знак [NUMBER] , та здійснив наїзд на велосипедиста [PERSON] , працював водієм у ФОП [PERSON] , що підтверджується копією трудової книжки [NUMBER] від 01.06.2011, у якій міститься запис, що відповідач у період з 03.12.2018 по 31.07.2020 працював водієм автотранспортних засобів у ФОП [PERSON] . Відповідно до Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/1724645 цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією транспортного засобу «Рута 25», номерний знак [NUMBER] , була застрахована у ТДВ «СК «Гардіан», страхувальником за договором страхування є ФОП [PERSON] . Вказані вище обставини свідчать про те, що пред`явлення позову у цій справі до [PERSON] є безпідставним, оскільки під час судового розгляду встановлено, що відповідач перебував у трудових відносинах з ФОП [PERSON] . При цьому, покласти відповідальність на особу, яка заподіяла шкоду внаслідок користування джерелом підвищеної небезпеки фізичної особи - підприємця, з яким перебувала у трудових відносинах на підставі трудового договору, можливо лише у тому разі, якщо буде доведено, що ця особа заволоділа транспортним засобом неправомірно (ч.ч.3, 4 ст.1187 ЦК України). Таких обставин у даній справі не встановлено. Позивачами під час розгляду справи не спростовано належними доказами тверджень представника відповідача про те, що на момент ДТП відповідач [PERSON] виконував трудові обов`язки. Клопотань про витребування у роботодавця - ФОП [PERSON] , доказів щодо виконання відповідачем трудових обов`язків, як то схему маршруту, розклад руху автобусу, тощо - позивчачі не заявляли. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом наведених правових норм доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Отже, мета доказування - з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок з доказування. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи, що у судовому засіданні на підставі досліджених доказів установлено те, що на момент дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] керував автобусом «Рута 25», номерний знак [NUMBER] , під час виконання своїх трудових обов`язків, як працівник ФОП [PERSON] , суд дійшов висновку про те, що в даному випадку в силу ч. 1 ст. 1172 ЦК України [PERSON] не несе відповідальності за заподіяну моральну шкоду, оскільки обов`язок по її відшкодуванню покладається законом на роботодавця, вимог до якого позивачами не заявлено. За таких обставин позов задоволенню не підлягає як необгрунтований. На підставі ст. 141 ЦПК України витрати позивачів на правничу допомогу суд покладає на позивачів.

Outcome: dismissed