Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-02 00:00:00

У квітні 2023 року представник позивача [PERSON] звернулась до суду в інтересах [PERSON] із позовом до [PERSON] , у якому просить розірвати шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований заступником реєстратора району І (Окружний реєстратор кадрів) Північного Ченнаю (Республіка Індія). Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 18.06.2015 року укладено шлюб між громадянином [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований заступником реєстратора району І (Окружний реєстратор кадрів) Північного Ченнаю (Республіка Індія), про що зроблено в Реєстрі шлюбів запис №2226/2015. Від шлюбу сторони спільних дітей не мають. Спору про поділ майна між ними немає. Як вказує позивач, проживання сторін було фактично припинено у січні 2016 року, з того моменту сторонами не ведеться спільне господарство. Також позивач вказав, що спільне життя у сторін не склалося через різні погляди на життя та непорозуміння. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.04.2023 року матеріали позовної заяви було передано на розгляд судді Ключнику А.С. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27 квітня 2023 року у справі про розірвання шлюбу відкрито провадження та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 06.06.2023 року від відповідача надійшла заява у якій остання просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 18.06.2015 року укладено шлюб між громадянином [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований заступником реєстратора району І (Окружний реєстратор кадрів) Північного Ченнаю (Республіка Індія), про що зроблено в Реєстрі шлюбів запис №2226/2015. Від шлюбу сторони спільних дітей не мають. Спору про поділ майна між ними немає. Як вказує позивач, проживання сторін було фактично припинено у січні 2016 року, з того моменту сторонами не ведеться спільне господарство. Також позивач вказав, що спільне життя у сторін не склалося через різні погляди на життя та непорозуміння. У відповідності до вищенаведеного, суд під час вирішення вищевказаної справи повинен керуватися положеннями Закону України «Про міжнародне приватне право» (далі - Закон). Пунктом 2 ч. 1 ст. 1 Закону встановлено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: - хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; - об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; - юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону вибір права - право учасників правовідносин визначити право якої держави підлягає застосуванню до правовідносин з іноземним елементом. Зі статті 7 Закону вбачається, що при визначенні права, що підлягає застосуванню, суд чи інший орган керується тлумаченням норм і понять відповідно до права України. Згідно із ст. 55 Закону право на шлюб визначається особистим законом кожної з осіб, які подали заяву про укладення шлюбу. У разі укладення шлюбу в Україні застосовуються вимоги Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Статтею 63 Закону встановлено, що припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Відповідно до п. 11 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом" передбачено, що правові наслідки шлюбу з іноземним елементом визначаються статтею 60 Закону України "Про міжнародне приватне право". Правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, тобто правом тієї держави, громадянами якої вони є одночасно, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі. Наприклад, якщо подружжя, що є громадянами різних держав, спільно проживали на території України і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу здійснюється за законодавством України. У випадку відсутності такої ситуації - правові наслідки шлюбу визначаються правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Наявні у справі докази об`єктивно свідчать про те, що відповідачка [PERSON] є громадянкою України, що підтверджується копією паспорту. Документи, що видані уповноваженими органами Уряду Тамілнад, заступником реєстратора району І (Окружним Реєстратором кадрів) Північного Ченнаю є дійсними в Україні. З урахуванням наведених обставин суд вважає, що спір підлягає вирішенню відповідно до законодавства України. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Статтею 51 Конституції України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно із приписами ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Під час розгляду справи судом з`ясовано, що сторони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки, проживають окремо. З часу припинення шлюбних відносин та часу знаходження позовної заяви в суді, примирення між сторонами не відбулось. Кожна з сторін не вважає можливим збереження сім`ї. Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З урахуванням заяви відповідачки, у якій вона визнає позовні вимоги та просить їх задовольнити та встановлених обставин, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження їх сім`ї неможливе, оскільки буде суперечити інтересам кожної із сторін. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання, з огляду на що позовні вимоги підлягають задоволенню. Питання судових витрат вирішити у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved