Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною вище позовною заявою до [PERSON] , треті особи без самостійних вимог: [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Посилався на те, що він є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 29.08.2000 року Департаментом житлово-комунального господарства міської ради. Квартира [ADDRESS] зареєстрована в ЧКОБТ на праві приватної спільної сумісної власності на позивачем, його дружиною [PERSON] , їх донькою [PERSON] та відповідачем: сином дружини від першого шлюбу [PERSON] . Згідно технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] , квартира складається з 1 житлової кімнати, площею 25,70 кв.м., кухні, площею 4,10 кв.м., вбиральні, площею 0,38 кв.м., коридору, площею 4,03 кв.м., загальною площею 34, 21 кв.м. У вказаній квартирі [PERSON] зареєстрований, проте починаючи з січня 2001 року не проживає в спільній квартирі більше 20 років, оскільки виїхав за кордон на постійне місце проживання та наміру повертатися немає. Відповідач [PERSON] не сплачує комунальні послуги за утримання житла, особистих речей в квартирі немає. Будь-яких перешкод у користуванні квартирою він та члени сім`ї не чинили. Будь-які договірні відносини щодо користування щодо користування житловим приміщенням у квартирі між ними відсутні. Реєстрація місця проживання відповідача в зазначеній квартирі порушує його права як власника. Відповідно до акту №325 від 19.07.2019 року, складеного комісією КЖРЕП -14, акту №353 від 31.05.2023 року, складеного КП «Містосервіс», відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] , але не проживає, що підтверджують свідки. Вважає, що він як власник квартири має право вимагати будь-яких усунень свого порушеного права будь-яким шляхом. Оскільки [PERSON] відсутній за місцем реєстрації понад 20 років та не проживає у квартирі, чим створює перешкоди у володінні та користуванні нею, а тому його на підставі статті 405 ЦК України слід вважати таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирою [ADDRESS] . Просив позов задовольнити, визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 13.06.2023 року було відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачем відзиву на позов подано не було. Позивач у судове засідання не з`явився. У поданій до суду заяві просив справу розглянути у його відсутності, позов підтримав, просив задовольнити. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином за останнім відомим місцем проживання в порядку, передбаченому положеннями ст.130,131 ЦПК України, про що у справі є належні докази, про причини відсутності не повідомив. Відповідно до ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням викладеного, а також наявністю згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст. 280 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Треті особи [PERSON] та [PERSON] у судове засіданні не з`явились. Звернулись до суду з заявою, в якій позов підтримали. Суд, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, судом встановлено, що місце проживання [PERSON] , [INFO] було зареєстровано за адресою [ADDRESS] (а.с.23). Як вбачається з копії свідоцтва про право власності на житло, виданого 29.08.2000 року Департаментом житлово-комунального господарства міської ради, та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.06.2007 року, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.16-17). 13.06.2012 року [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Таким чином, квартира [ADDRESS] перебуває у приватній власності та відноситься до приватного житлового фонду. Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] в якості правових підстав звернення до суду посилався на положення ст. ст. 317, 321, 383, 405 ЦК України. Спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України. Так, статтями 316, 317, 319 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ст. 355 ЦК України). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. (ст. 368 ЦК України). За змістом ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Статтею 386 ЦК України визначено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Із роз`яснень, які містяться у п.34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 7 лютого 2014 року видно, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. За змістом ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У той же час, як було встановлено судом, відповідач [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] , а отже останній, як співвласник квартири має право володіння та користування нею незалежно від свого місця перебування та тривалості його відсутності, і так само право на відчуження своєї частки. За таких обставин вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою задоволенню не підлягають, адже відповідач як власник частки квартири не може бути визнаний таким, що втратив право користування квартирою, оскільки таке суперечить змісту права власності. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed