Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-05 00:00:00

[PERSON] (далі позивач, [PERSON] ), 28.02.2017 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі відповідач-1, [PERSON] ), [PERSON] (далі відповідач-2, [PERSON] ), треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Акціонерне товариство «ОТП Банк», [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання державних актів на право власності на земельні ділянки недійсними, знесення об`єктів самочинного будівництва. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що йому відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії І-КВ №044518, виданого 29.07.1997 р. Колонщинською сільською радою Макарівського району Київської області та зареєстрованого за №1323 належить право власності на земельну ділянку площею 0,140 га, яка розташована в селі Березівка Макарівського району Київської області і призначена для будівництва, обслуговування житлового будинку. У липні 2011 року він звернувся до Управління Держкомзему у Макарівському районі Київської області із заявою про внесення відомостей про належну йому земельну ділянку до Державного земельного кадастру для отримання витягу з Державного земельного кадастру. В ході перевірки технічної документації із землеустрою щодо відновлення меж земельної ділянки [PERSON] . Управлінням Держкомзему було виявлено накладання земельної ділянки [PERSON] із земельними ділянками суміжних землевласників - відповідачів по справі [PERSON] та [PERSON] . Окрім того, відповідачкою по справі [PERSON] здійснюється будівництво житлового будинку на земельній ділянці позивача [PERSON] , чим створює йому перешкоди в користуванні і володінні своєю власністю. Оскільки на його земельну ділянку наклалися земельні ділянки відповідачів, що порушує його право власності, тому з метою захисту порушеного права, просив визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №315753, який видано 10.08.2007р. та зареєстровано за №010733000744, яким посвідчується право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,043 га, розташовану в селі Березівка Макарівського району Київської області, призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер ділянки 3222782602:02:001:0205 та скасувати державну реєстрацію зазначеної земельної ділянки; Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №510794, який видано 11.03.2008р. та зареєстровано за №010833000294, яким посвідчується право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1200 га, розташовану в селі Березівка Макарівського району Київської області, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, кадастровий номер ділянки 3222782602:02:001:0290 та скасувати державну реєстрацію зазначеної земельної ділянки; Зобов`язати [PERSON] знести об`єкти самочинного будівництва, збудовані нею на земельній ділянці площею 0,140 га, яка розташована в селі Березівка Макарівського району Київської області і призначена для будівництва, обслуговування житлового будинку, яка належить на праві власності [PERSON] відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії І-КВ №044518, виданого 29.07.1997р. Колонщинською сільською радою Макарівського району Київської області та Зареєстрованого за №1323. Ухвалою суду від 28.02.2017 року відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на предмет спору Акціонерне товариство «ОТП Банк» та призначено справу до судового розгляду \~в приміщенні Макарівського районного суду Київської області на 22.05.2017 року на 09 год. 00 хв., яке неодноразово відкладалось. Ухвалою суду від 05.12.2017 року клопотання представника позивача [PERSON] [PERSON] про\~призначення комплексної судово земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи задоволено частково та призначено комплексну судово земельно-технічну та будівельно-технічну експертизу, а провадження зупинено. Ухвалою суду від 09.08.2018 року поновлено провадження у справі та продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено у справі підготовче судове засідання на 30.05.2019 року на 16.00 годину в приміщенні Макарівського районного суду Київської області, яке неодноразово відкладалось. Ухвалою суду від 15.07.2019 року залучено до участі в справі №370/497/17 [PERSON] (адреса: [ADDRESS] ) в якості третьої особи, без самостійних вимог. Ухвалою суду від 06.11.2019 року залучено до участі в справі №370/497/17 [PERSON] (РНОКПП - [NUMBER] ), який зареєстрований за адресою [ADDRESS] ; [PERSON] (РНОКПП - [NUMBER] ), яка зареєстрована за адресою [ADDRESS] 09.07.2021 року головуючий суддя Мазка Н.Б. закрила підготовче судове засідання та призначила справу до слухання на 06.10.2021 р. на 14 годину 00 хв., а щодо залишення позову без розгляду суд ухвалив відмовити у задоволенні даного клопотання. Судове засідання неодноразово відкладалось. 07.04.2023 року розпорядженням щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ, встановлено неможливість судді Мазки Н.Б. проводжувати розгляд справи відповідно до рішення ВРП від 28.03.2023 року «Про звільнення судді у зв`язку з поданням заяви про відставку». Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 10.04.2023 року, справа №370/497/17, провадження 2/370/24/23 передано судді Косенко А.В. Розгляд даної справи було призначено на 06.07.2023 р. о 14 год. 00 хв. Представник позивача, адвокат Ганенко Р.А. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. У своїй відповіді на відзив просив суд поновити [PERSON] строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом та вказав, що висновок експертів за результатами проведення судової земельно технічної та будівельно технічної експертизи від 31.07.2018 року №232/18-41/853/18-42 повністю підтверджує наявність обставин, які слугували підставою для звернення [PERSON] до суду з даним позовом. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Міхальов А.О. у своєму відзиві на позову заяву просив суд у задоволенні позову [PERSON] відмовити відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Вказав на те, що Позивач про порушення своїх прав дізнався у березні 2011 року під час виготовлення технічної документації. А право звернення до суду, в силу вимог ст.257, 265 ЦК України, у Позивача закінчилось в березні 2014 року, в той час, як останній звернувся за захистом своїх прав в лютому 2017 року. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Фумельов І.О. надавав суду письмові пояснення у яких просив суд відмовити в задоволенні позову. Треті особи у судове засідання не з`явились. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного. Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії І-КВ № 044518, виданого 29.07.1997 р. Колонщинською сільською радою Макарівського району Київської області та зареєстрованого за №1323 [PERSON] належить право власності на земельну ділянку площею 0,140 га, яка розташована в селі Березівка Макарівського району Київської області і призначена для будівництва, обслуговування житлового будинку (а.с. 9). Вищевказаній земельній ділянці [PERSON] , відповідно до висновку експертів від 31.07.2018 року № 232/18-41/853/18-42, - не присвоєно кадастровий номер, а встановити, чи відповідає фактичне розташування (використання) земельної ділянки [PERSON] координатам поворотних точок меж цієї ж земельної ділянки відповідно до даних правовстановлюючих документів, документації із землеустрою та інформації про цю земельну ділянку, яка міститься в Державному земельному кадастрі, не вбачається за можливе (а.с.154-155 Том 1). На підставі рішення виконкому Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області № 6 від 19 листопада 1999 року [PERSON] було надано у власність земельну ділянку загальною площею 0,293 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд - 0,250 га; для ведення особистого підсобного господарства - 0,043 га. 08.04.2004 році [PERSON] подарував вказані земельні ділянки [PERSON] на підставі договору дарування № 1460 посвідченого приватним нотаріусом Макарівського нотаріального округу Київської області Дарнопих Тетяною Миколаївни). Після смерті [PERSON] вказані земельні ділянки успадкувала його дружина [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27.01.2006 року зареєстрованого в реєстрі за № 2с-272, видане [PERSON] , державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори. На підставі чого [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,250 га серії ЯД № 703040 виданого 30.11.2006 року для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд та державний акт на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,043 га серії ЯД № 703041 виданого 30.11.2006 року для ведення особистого селянського господарства (а.с. 137 Том 1). 03 травня 2007 року [PERSON] продала земельну ділянку загальною площею 0,250 га, що належала їй на підставі державного акту серії ЯД № 703040 виданого 30.11.2006 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 464 посвідченого Середюком П.Т., приватним нотаріусом Макарівського нотаріального округу Київської області (а.с. 131 Том 1). 24.05.2007 року [PERSON] продала вказану земельну ділянку загальною площею 0,250 га [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу за № 3845, та на підставі чого було отримано державний акт серії ЯЕ № 608177, кадастровий номер земельної ділянки 3222782602:02:001:0209. 28.12.2007 року [PERSON] на підставі договору купівлі продажу частину земельної ділянки з кадастровим номером земельної ділянки 3222782602:02:001:0209, а саме 0,130 га - [PERSON] , а іншу частину - 0,1200 га [PERSON] . На підставі чого [PERSON] отримала державний акт серії ЯА № 510794 виданий 11.03.2008 року (а.с. 140 Том 1). Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] придбали у власність спірні земельні ділянки на підставі договорів купівлі продажу від 28.12.2007 року №5124 та від 06.06.2007 року № 936. На підставі договорів купівлі продажу від 28.12.2007 року №5124, [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №510792 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд 0,1200 га, та зареєструвала у встановленому законом порядку. Згідно ст. 125, 126 ЗК України (станом на 2007 рік), [PERSON] набула право власності на вказану земельну ділянку, тобто вона є добросовісним набувачем. Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (ст.79 ЗК України). Відповідно до ч. 1 ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. Відповідно до частини 6 статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 вказаного Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Кабінету міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 вказаного Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені зазначеною статтею. Згідно із частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 вказаного Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Рішення Колонщинської сільської ради від 05 квітня 1996 року IVсесії XXII скликання «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі» не було виконано позивачем. Частиною 1 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування (постанова Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 813/2078/18). Враховуючи, що на виконання рішення Колонщинської сільської ради від 05 квітня 1996 року IVсесії XXII скликання не було виготовлено технічну документації, є підстави вважати, що на підставі цього рішення не виникли правовідносини. Відповідно до ч. 4, 3 ст. 107 ЗК України у разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Відповідно до положень ст. 55 ЗУ «Про землеустрій», встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Документація із землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості). Власники та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686 (далі - Інструкція). Пунктом 3.12 Інструкції передбачено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Згідно пункту 1.3 Інструкції виконавець - юридична особа, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі якої працює не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників або фізична особа-підприємець, яка володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованим інженером-землевпорядником. Тобто встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) не є компетенцією суду. Земельно-технічна експертиза відноситься до інженерно-технічних видів експертиз за спеціальністю 10.7 «Розподіл земель та визначення порядку користування земельними ділянками». Одним із основних завдань земельно-технічної експертизи є визначення відповідності фактичного землекористування в частині порушення меж та накладання земельних ділянок відповідно до правовстановлювальних документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки (п. 6.1 Розділу ІІ науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5). У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі № 911/2701/17 (провадження № 12-258гс18) вказано, що частиною п`ятою статті 116 ЗК України унормовано, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Земельні ділянки формуються як об`єкти цивільних прав: власності, постійного користування, оренди відповідно до закону, і припинення прав щодо цих об`єктів також має відбуватись виключно у відповідності до закону». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18) зазначено, що «у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що право [PERSON] порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивачки, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста». Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно абзацу другого та третього стор.12 з 27 висновку експертів, «2. Щодо фактичних меж земельної ділянки [PERSON] : Представник позивача - [PERSON] (особу не встановлено) фактичні межі земельної ділянки [PERSON] на місцевості (згідно державного акту на право приватної власності на землю серії І-КВ №044518, виданого 29.07.1997р.) не вказав, при проведенні топографо-геодезичних робіт з обміру фактичних меж земельних ділянок відповідачів присутній не був. Виходячи з вищевикладеного, встановити, чи відповідає фактичне розташування (використання) земельної ділянки [PERSON] координатам поворотних точок меж цієї ж земельної ділянки відповідно до даних правовстановлюючих документів, документації із землеустрою та інформації про цю земельну ділянку, яка міститься в Державному земельному кадастрі, не вбачається за можливе.». Крім того, земельній ділянці [PERSON] , відповідно до висновку експертів від 31.07.2018 року № 232/18-41/853/18-42, - не присвоєно кадастровий номер. Як вбачається із матеріалів справи, межі земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] встановлені, земельним ділянкам присвоєно кадастрові номери. Суд оцінює критично висновок експертів від 31.07.2018 року №232/18-41/853/18-42, оскільки встановлення фактичних меж земельної ділянки, якою користується позивач здійснювалося лише зі слів представника позивача, та дані фактичні межі не визнані відповідачами. Інших доказів щодо меж земельної ділянки позивача, суду не надано. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий шар (ч.2 ст. 79 ЗК України), проте позивач не надав суду установлені межі розташування виділеної земельної ділянки. Хоча виділенню земельної ділянки передувало складення технічної документації, яка суду також не надана і не заявлено клопотань про витребування такої документації. Таким чином, позивач не довів, що він набув право користування земельною ділянкою відповідної площі, а також не довів суду установленні межі розташування земельної ділянки, виділеної сільською радою для будівництва та обслуговування житлового будинку, що у свою чергу свідчить про відсутність порушення прав позивача при купівлі відповідачами своїх земельних ділянок, а отже позовні вимоги задоволенню не підлягають. Щодо строку позовної давності. \~ \~ \~ \~Відповідачем заявлено про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Судом встановлено, що Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 31.10.2012 року у справі №1016/80/12 позовні вимоги [PERSON] були задоволені, але ухвалою Апеляційного суду Київської області від 06.12.2016 року вказане рішення було скасовано в частині задоволення позову [PERSON] та залишено його позов без розгляду. З ухвали Апеляційного суду Київської області від 06.12.2016 року у справі №1016/80/12 вбачається, що про порушення своїх прав [PERSON] дізнався з березні 2011 року під час виготовлення технічної документації. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України, позовна давність - це строк ,у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд вважає, що строк позовної давності пропущено, оскільки позивач дізнався про порушення його прав у 2011 році під час виготовлення технічної документації. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, про які повідомив позивач. Такий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. Таким чином, оскільки судом встановлено, що право позивача порушено не було, суд відмовляє у позові не за пропуском строку позовної давності, а за необґрунтованістю позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed