Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-25 00:00:00

16 березня 2023 року адвокат Самодурова Наталія Валеріївна звернулась до суду в інтересах [PERSON] з позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області про звільнення майна з -під арешту. В обґрунтування позовної заяви позивач посилається на наступні обставини, 29.09.1995 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS] , зазначений договір посвідчений державним нотаріусом Комінтернівської районної контори - Владовою Л.Є. та зареєстрований в реєстрі за № 4537. З метою реєстрації свого права власності 02.12.2021 р. [PERSON] звернувся до державного реєстратора, 07.12.2021 р. державним реєстратором прав на нерухоме майно Гонтар А.І. було прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав га їх обтяжень № 62099182, в якому зазначено, що в ході проведення пошуків в Державному реєстрі речових прав, зокрема його невід`ємної архівної складової частини, встановлено відомості про обтяження речових прав, а саме: арешт нерухомого майна, відчужувана [PERSON] на все нерухоме майно від 04.11.2010 р., реєстраційний номер обтяження: 10449709. Підставою обтяження є постанова слідчого СВ Шевченківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області Мінова О.Г. про накладення арешту від 02.11.2010 р. у кримінальній справі № 04201000323. Відділом поліції № 5 Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській представнику позивача повідомлено, що відповідно до облікових журналів кримінальну справу № 04201000323 з обвинувальним актом була скерована до Приморського районного суду м. Одеси, у зв`язку з чим, надати постанову про накладення арешту на майно не представляється можливим. У відповідь на адвокатський запит Приморським районним судом м. Одеси було надано копію вироку від 02.06.2011 р. Приморського районного суду м. Одеси та копію ухвалу від 09.10.2011 р. Апеляційного суду Одеської області. З наданих позивачу копій вироку та ухвали вбачається, що ані Приморським районним судом м. Одеси, ані Апеляційним судом Одеської області не було вирішено питання про скасування арешту, накладеного постановою слідчого СВ Шевченківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області Мінова О.Г. від 02.11.2010 р. Вказав, що обтяження у вигляді арешту, на квартиру створює перешкоди в реалізації права розпорядження належним йому майном. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 21 березня 2023 року відкрито провадження у справі. 19 травня 2023 до суду від представника відповідача Головного управління Національної поліції в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилались на те, що Головне управління Національної поліції України в Одеській області є у даній справі не належним відповідачем, а відтак у задоволені позовних вимог слід відмовити. .Головне управління Національної поліції в Одеській області, було утворене Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», тобто після подій на які вказує позивач у своєму позові. Оскільки Головне управління Національної поліції в Одеській області, було утворене Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», тобто після подій на які вказує позивач у своєму позові, належним відповідачем у справі є Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (Код ЄДРПОУ 08592268). Представником позивача надано до суду відповідь на відзив яким наголошувала, що визначення відповідачів, предмету та підстав позову є правом позивача, та просила задовольнити позов. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Самодурова Н.В. в судове засідання не з`явились, надали заяви про слухання справи за їй відсутності, позовні вимоги просили задовольнити. Представник відповідача до суду не з`явився, повідомлявся про час та місце слухання справи належним чином. Відповідно до вимог ч.2 ст.247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.1 ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.\~11\~ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Суд дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 29.09.1995 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS] . В п. 1 вказаного договору зазначено: «гр. [PERSON] подарил, а гр. [PERSON] принял в дар квартиру под № «пять» в доме под № «два» по улице Набережной в селе Александровка Коминтерновского района Одесской области, которая состоит из: одной жилой комнатьі - жилой площадью -10,6 кв.м., І - коридора, 2 -З шкафа, 4 - кухни, 6 - санузла, 7- шкафа, 8 - лоджии, общей площадью -31,9 кв.м.». Зазначений договір посвідчений державним нотаріусом Комінтернівської районної контори - Владовою Л.Є. та зареєстрований в реєстрі за № 4537. Укладення між сторонами зазначеного договору також підтверджується архівною довідкою Одеського державного нотаріального архіву, за даними архівного фонду Комінтернівської державної нотаріальної контори Одеської області, 29 вересня 1995 року за реєстровим № 4537, дійсно посвідчувався договір дарування квартири, сторонами якого є: [PERSON] ( [PERSON] - так у документі) та [PERSON] ( [PERSON] - так у документі). 07.12.2021 р. державним реєстратором прав на нерухоме майно Гонтар А.І. було прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав га їх обтяжень № 62099182, в якому зазначено, що в ході проведення пошуків в Державному реєстрі речових прав, зокрема його невід`ємної архівної складової частини, встановлено відомості про обтяження речових прав, а саме: арешт нерухомого майна, відчужувана [PERSON] на все нерухоме майно від 04.11.2010 р., реєстраційний номер обтяження: 10449709. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна слідчим відділом Шевченківського ВМ Приморського РВ ОМУ постановою від 02.11.2010 року в рамках кримінальної справи №04201000323 накладено арешт на невизначене майно все нерухоме майно [PERSON] . Приморським районним судом м. Одеси 02.06.2011 року ухвалено вирок, яким [PERSON] засуджено за ч.1 ст. 190 КК України, ч.2 ст.199 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі. Згідно ст.\~75\~КК України [PERSON] звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки. Вказаним вироком питання про скасування накладених в рамках кримінальної справи арештів не вирішувалось. Статтею 41\~Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі статтею 170\~КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Після припинення кримінальної справи (в тому числі у зв`язку зі скасуванням постанови про її порушення, винесеної за процедурою КПК України 1960 року) відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції головному обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту. Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ\~«Перехідні положення»\~КПК України арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі. Шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту майна, після припинення кримінальної справи КПК України\~1960\~року не встановлював. З урахуванням зазначеного, а також тривалого часу, що минув після розгляду кримінальної справи, яка закінчилась постановленням 02.06.2011 року вироком суду, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися в правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності [PERSON] шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України\~1960\~року не буде ефективним способом захисту порушеного права. КПК України\~1960\~року не містив інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті 253, пункту восьмого частини першої статті 324, частини тринадцятої статті 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком. Крім того судом приймається до уваги той факт що, квартира за адресою [ADDRESS] , була відчужена позивачу задовго, більш як за десять років, до накладення арешту на невизначене майно [PERSON] . Згідно вимог ст.\~59\~ЗУ «Про\~виконавче провадження» - особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Власник майна, згідно зі статтею 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.\~392\~ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з п. 2 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03 червня 2016 року позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Виходячи з вищевикладеного, на час звернення із заявою до суду за наявності арешту (обтяження,) накладеного на майно позивача, яке належить йому на праві приватної спільної сумісної власності порушуються його права, внаслідок чого він позбавлени й можливості для вільного користування та розпорядження майном, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений нею спосіб шляхом зняття арешту з майна. Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач, не був стороною кримінального провадження, в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги засновані на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. Відповідно ч.1 ст.76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частино 2 статті 77 ЦПК України. Згідно ст. ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19\~ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги засновані на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяження) квартири [ADDRESS] , накладеного на підставі 02 листопада 2010 року відповідно до постанови слідчого СВ Шевченківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області Мінова О.Г. порушується право власності позивача [PERSON] , внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, у зв`язку з чим позовні вимоги останньої підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, суд вважає, що вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Вказаний вище висновок суду повністю узгоджується з правовою позицією викладеною в постановах Верховного Суду у справі №766/21865/17 від 12.06.2019 та справі №372/2904/17 від 15.05.2019. На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст. ст.3, 15, 16, 316, 317, 319, 321ЦК України,

Outcome: approved