Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-16 00:00:00

в січні 2023 року адвокат Стариченко М.П., який діє в інтересах позивача [PERSON] , звернувся до суду з позовом, в якому просить визначити місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , разом із батьком - [PERSON] , [INFO] . Позов обґрунтований тим, що 19.07.2008 року позивач [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 198. Від шлюбу сторони мають спільну доньку - [PERSON] , [INFO] . У 2018 році подружжя фактично припинило спільне проживання, та рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.08.2020 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу донька залишилася проживати з батьком. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19.04.2021 (справа № 336/8054/20) надано дозвіл позивачу [PERSON] на реєстрацію місця проживання дочки [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , без згоди матері [PERSON] , [INFO] . Весь цей час, починаючи з вересня 2020 року, батько самостійно займався вихованням, фізичним, духовним та моральним розвитком своєї доньки, турбувався про стан її здоров`я, дитина повністю знаходилась на його утриманні. Позивач здатен забезпечувати потреби та інтереси дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей. [PERSON] офіційно працевлаштований, отримує стабільний дохід. Водночас, відповідач жодної зацікавленості до життя доньки не виявляла, не надавала жодної матеріальної допомоги, не цікавилась її здоров`ям чи навчальним процесом. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09.12.2021 року (справа № 336/5989/21) стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] ,[INFO]., аліменти в розмірі частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 27.07.2021 і до досягнення нею повноліття. Відповідно до розрахунку заборгованості, виданого Шевченківським ВДВС у м. Запоріжжі, станом на 05.01.2023, заборгованість відповідачки по аліментам складає 35063,47 гривень. Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.10.2019 року відповідач [PERSON] була визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 185 КК, та їй призначено покарання у вигляді штрафу. Її співмешканець [PERSON] також був засуджений вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06.12.2013 року за ч. 2 ст. 125 КК України до штрафу. Позивач вважає неприпустимим, щоб донька проживаючи разом з відповідачкою, піддалася негативному впливу з їх боку, що може вплинути на психологічний та емоційний стан, а також подальший розвиток дитини. Крім того, щоразу після спілкування з матір`ю, дівчина говорила батькові, що хоче і буде проживати разом з ним, а тому позивач змушений поставити питання про визначення місця проживання дитини разом із ним. Провадження у справі відкрито ухвалою суду від 27.01.2023р. Відповідно до ст. 274 ч.4 п.1 ЦПК України, справа розглянута в порядку загального позовного провадження. Позивач [PERSON] в підготовче засідання не прибув. Представник позивача - адвокат Стариченко М.П. 17.07.2023 електронною поштою надіслав клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника, також зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в підготовче засідання не прибула, 26.05.2023 надала суду заяву, в якій вказала, що позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить їх задовольнити. Третя особа - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району в підготовче засідання уповноваженого представника не направила. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст. ст. 206, 207 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 211 ЦПК України судове засідання проведено у відсутності сторін, на підставі наявних у суду матеріалів та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд враховує, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, розглядає справу за відсутності позивача і відповідача та, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов належить задовольнити з таких підстав. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 16.01.1996 року Жовтневим РВ УМВС України в Запорізькій області, [PERSON] народився [INFO] в м. Запоріжжя. З 13.06.2006 року його місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.08.2020 року (справа № 336/2518/2020) розірвано шлюб між [PERSON] , рнокпп [NUMBER] , та [PERSON] , рнокпп [NUMBER] , зареєстрований 19 липня 2008 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 198. В період шлюбу у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно 21 червня 2019 року Шевченківським районним у місті Запоріжжі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області, актовий запис № 1377. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19.04.2021 року (справа № 336/8054/20) позов [PERSON] було задоволено, надано йому дозвіл на реєстрацію місця проживання дочки [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , без згоди матері [PERSON] , [INFO] . Також, рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09.12.2021 року (справа № 336/5989/21) стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 27 липня 2021 року до досягнення дитиною повноліття. Станом на 31.12.2022 року включно загальна сума заборгованості [PERSON] зі сплати аліментів за виконавчим документом становить 35 063,47 гривень, що підтверджується розрахунком заборгованості Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі від 05.01.23. В довідках (вих. № 435 від 01.12.2020 та вих. № 01-19-21д від 21.12.2022), виданих Запорізькою гімназією № 52 Запорізької міської ради, де навчається [PERSON] , [INFO] , зазначено, що батько дівчини завжди відвідує батьківські збори, приділяє увагу навчанню і вихованню [PERSON] , спілкується з вчителями та класним керівником. Актами від 26.12.2020 і 28.12.2022, складеними Квартальним комітетом № 92 в присутності сусідів, підтверджено, що [PERSON] , дійсно зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , зі своєю сім`єю: матір`ю [PERSON] , донькою [PERSON] та братом [PERSON] [PERSON] під спостереженням та на диспансерному обліку у лікаря нарколога в КНП «ОКЗ НПД» ЗОР не перебуває, про що свідчать відповідні довідки, наявні в матеріалах справи. Згідно характеристики, складеної головою квартального комітету № 92, [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , проживає з 2006 року. За роки проживання зарекомендував себе виключно з позитивної сторони, скарг від сусідів на нього не надходило. Також, відповідно до характеристики, складеної начальником ЦРКО ТОВ «Метінвест-Промсервіс», [PERSON] працює в ТОВ «Метінвест-Промсервіс» з 29.12.2021 по теперішній час. За період роботи проявив себе дисциплінованим та сумлінним працівником. Порушень виробничої та трудової дисципліни не допускав. За приписами ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Положеннями частин 1, 2 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. З аналізу практики Європейського суду з прав людини встановлено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Положеннями ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , від 07.06.2023 № 22.03./01-34-510, районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування, вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . Також у висновку зазначено, що до районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району мати [PERSON] надіслала заяву від 26.05.2023 про те, що вона згодна з позовом щодо визначення місця проживання доньки разом з батьком. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Крім того, поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином, положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З матеріалів справи не вбачається між батьками конфлікту щодо існуючих прав та обов`язків по відношенню до дитини та їх реалізації. Навпаки, в ході розгляду справи відповідач не заперечувала щодо визначення місця проживання дитини із позивачем, вказуючи на фактичне проживання дитини разом із батьком. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При вирішенні питання про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , суд в контексті першочергового урахування інтересів дитини, враховуючи тривалість проживання дитини з батьком, добросовісне виконання позивачем батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення її усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком, чи негативно впливали на її виховання та розвиток, згоду матері на проживання малолітньої дитини з батьком, доходить висновку про обґрунтованість позову та визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] з батьком - [PERSON] . При цьому визначення місця проживання дитини разом із батьком не позбавляє права відповідача у справі спілкуватися з дитиною та не обмежує її у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків, оскільки матір дитини у разі визначення місця проживання останньої з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, прояву турботи відносно неї та участі у її вихованні. На підставі п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України у зв`язку з повним задоволенням позовних вимог, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені останньою і документально підтверджені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1073,60 гривень.

Outcome: approved