Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-27 00:00:00

У грудні 2022 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М., 12.10.2018 за реєстровим № 2567, за умовами якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 14 000 000,00 грн. Надалі, між позивачем та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги за договором позики. Відповідач не повернув грошові кошти, отже, позивач був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. 23.02.2023 ухвалою Печерського районного суду м. Києва провадження у справі відкрито та призначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі. 18.05.2023 ухвалою Печерського районного суду м. Києва закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду. В судове засідання позивач не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Разом з цим, представником позивача адвокатом Ткаченко Ю. О. подано клопотання, про розгляд справи за відсутності сторони позивача, проти заочного рішення не заперечувала, вимоги підтримала. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток на останню відому адресу місця проживання. Окрім того, судом на веб-порталі судової влади України публікувались оголошення про виклик у судове засідання відповідача [PERSON] , про причини неявки суд не повідомив. Відзив на позовну заяву до суду не подав. Окрім цього, до суду від відповідача не було подано жодних документів на спростування доводів позивача. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи, про що зазначено у позовній заяві. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов наступних висновків. Частиною 1 ст.4 ЦПК України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Судовим розглядом встановлено, що 12.10.2018 між [PERSON] (в якості - «Позикодавця») та [PERSON] (в якості - «Позичальника») було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. 12.10.2018 за реєстровим № 2567. Пунктом 1 Договору передбачено, що Позичальник отримав від Позикодавця, а Позикодавець передав у власність Позичальнику грошові кошти в розмірі 14 000 000 (чотирнадцяти мільйонів) гривень 00 копійок зі строком повернення боргу не пізніше 12.05.2019 у місті Києві. Передачу грошей здійснено до підписання цього договору. Факт підписання договору Позичальником буде свідчити про отримання ним усієї вказаної у договорі грошової суми та про відсутність будь-яких претензій, які б стосувалися цього питання. Згідно з п. 2 Договору - сторони за цим договором домовились про те, що: а) договір позики є безпроцентним; б) повернення усієї суми позики повинно бути здійснено одним платежем Позичальником не пізніше 12.05.2019 включно; в) повне виконання зобов`язання за договором має здійснюватися готівкою у межах міста Києва шляхом вручення грошей особисто Позикодавцеві, якщо інше не буде додатково визначено (погоджено) письмовим розпорядженням Позикодавця, яке має бути нотаріально засвідчене. Відповідно до п. 5.1. Договору, повідомлення (вимога про усунення порушення зобов`язання) вважається надісланим належним чином позичальнику, якщо є відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану позичальником адресу: [ADDRESS] . 30.11.2021 між [PERSON] та [PERSON] , укладено договір про відступлення права вимоги за договором позики, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. 12.10.2018 за реєстровим № 2567, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. 30.11.2021 за реєстровим № 35. 09.12.2021 на адресу відповідача ( [ADDRESS] ) направлено повідомлення про відступлення права вимоги за договором позики за підписом [PERSON] , про що надано до матеріалів справи опис про направлення поштового відправлення від 11.12.2021 АТ «Укрпошта», накладну та фіскальний чек. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з вимогами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Порушенням зобов`язання є його невиконання і неналежне виконання. Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання (наприклад: передання майна). Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно доп. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. (ст. 514, 516 ЦК України). Згідно з ч. 4 ст. 631 ЦК України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Як передбачено ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідач не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором, відсутність своєї вини за порушення зобов`язання він не довів, як це передбачено ч. 2 ст. 614 ЦК України. Оскільки [PERSON] не повернув грошові кошти, то суд вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги про стягнення 3% - річних з прострочення за період з 13.05.2019 по 30.11.2022 у розмірі 1492438, 36 грн., та суму інфляційного збільшення за період 13.05.2019 по 30.11.2022 у розмірі 6307367, 65 грн. Даний розрахунок відповідачем не заперечений, і з ним погоджується суд. Протягом розгляду цивільної справи відповідач не скористався своїми процесуальними правами та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, з огляду на ст.ст. 77-88 ЦПК України, який би містив інформацію щодо предмету доказування, в підтвердження своєчасного виконання своїх зобов`язань за укладеним договором позики. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням зазначеного, суд прийшов висновку, що доводи позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі ст.ст. 509, 625, 626, 1046, 1049 ЦК України,

Outcome: approved