Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-04 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив визнати припиненим договір про надання споживчого кредиту № 11235119000 від 16 жовтня 2007 року, укладений ним з АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ТОВ «Кей-Колект». В обґрунтування позову вказано, що новий кредитор - стягувач вичерпав усі можливі способи стягнення за кредитним договором, а сам кредитний договір та іпотечні договори припинили свою дію, оскільки ПАТ «УкрСиббанк», звернувшись до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 196 637, 51 грн, змінив терміни повернення кредиту, передбачені кредитним договором. Відповідачі не скористалися своїм правом на подання відзиву на позов. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 23 березня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 05 січня 2022 року у справі відкрито провадження для розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання. 05 липня 2023 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви сторони відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 16 жовтня 2007 року [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11235119000, згідно з умовами якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти, а позичальник зобов`язувався у порядку та на умовах, визначених кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі у сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Відповідно до розділу І. «Предмет Договору» кредитного договору банк зобов`язується надати Позичальнику однією сумою, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 135000, 00 доларів та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів у порядку та на умовах, визначених цим договором. Пунктом 1.1. кредитного договору встановлений строк кредитування. Так, згідно з п.п. 1.1.1 кредитного договору надання кредиту (грошових коштів) здійснюється у наступний термін - 16 жовтня 2007 року. Відповідно до п.п. 1.1.2 договору, позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі у термін не пізніше 16 жовтня 2018 року. Також 16 жовтня 2007 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір поруки № 150060, згідно з яким поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання позичальником усіх зобов`язань перед кредитором, що виникли за кредитним договором. 16 жовтня 2007 року між [PERSON] та АКІБ «Укрсиббанк» в забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором було укладено: 1) іпотечний договір № №4743, відповідно до умов якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю наступне у нерухоме майно: земельна ділянка, що знаходиться за адресою. [ADDRESS] , 8000000000:72:513:0056; 2) іпотечний договір № 67222, відповідно до умов якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно: житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 24 січня 2011 року рішенням Солом`янського районного суду м. Києва у справі № 2-1313/11, яке набрало законної сили 21 вересня 2011 року на підставі ухвали Апеляційного суду м. Києва, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №11235119000 від 16 жовтня 2007 року у сумі 1 196 637, 51 грн та судові витрати у розмірі 1 820, 00 грн, а всього на загальну суму 1 198 457, 51 грн. 01 грудня 2011 року на виконання вказаного рішення суду Солом`янським районним судом м. Києва були видані виконавчі листи. Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа 2-1313/11 від 01 грудня 2011 року про стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості в сумі 1 198 457, 51 грн, у відповідності до відповіді наданої Солом`янським РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, було відкрито 09 квітня 2012 року. 09 квітня 2012 року старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції Яковлева О. С. складено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у межах виконавчого провадження № 32083039. 07 серпня 2012 року постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції Яковлевою О. С. зупинено виконавче провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 38, 39 Закону України «Про виконавче провадження». 24 вересня 2012 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві Бердар М. М. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві у межах виконавчого провадження №32083039, якою постановлено повернути стягувачу виконавчий лист № 2-1313, видані 01 грудня 2011 року, на підставі пункту 9 частини першої ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України", наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». 11 червня 2012 АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 4, за яким АКІБ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» свої права вимоги за зобов`язаннями відповідача по кредитному договору. Також 11 червня 2012 АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, згідно з яким право вимоги за іпотечним договором № 4743 від 16 жовтня 2007 року та іпотечним договором № 67222 від 16 жовтня 2007 року перейшло на користь ТОВ «Кей-Колект». 24 вересня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Строк подання виконавчого документа повторно до виконання був встановлений, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», до 24 вересня 2015 року. 02 червня 2015 року ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року, стягувач ПАТ «УкрСиббанк» у виконавчому провадженні по виконанню рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 24 січня 2011 року у справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитним договором замінено на ТОВ «Кей Колект» (ЄДРПОУ 37825968). 30 липня 2020 року ТОВ «Кей-Колект» звернулося до Солом`янського районного суду м. Києва із заявою про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа у виконавчу службу. 07 жовтня 2020 року ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва у справі № 760/16692/20 відмовлено у задоволенні заяви ТОВ «Кей-Колект» про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа у виконавчу службу, яка набрала законної сили 25 жовтня 2020 року. Як встановлено судом в ухвалі від 07 жовтня 2020 року, за період з 2014 по 2015 роки стягувач або державний виконавець, приватний виконавець за видачею дубліката не звертались до суду. Крім того, в ухвалі суду від 07 жовтня 2020 року вказано, що за період від дати відступлення права вимоги, який перейшов від ПАТ «УкрСиббанк» до правонаступника ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» - 11 жовтня 2012 року та повернення виконавчого документу стягувачу 24 вересня 2014 року, а також до моменту винесення ухвали про заміну сторони виконавчого провадження з ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» - 02 червня 2015 року, а ні ПАТ «УкрСиббанк», а ні ПАТ «Дельта Банк» жодного разу не звертались до органів державної виконавчої служби, щодо наявності виконавчих документів на боржників [PERSON] та [PERSON] . До заяви додано лише запити, які надіслані до органу державної виконавчої служби у 2020 році, через 6 років після повернення виконавчого документу стягувачу. Крім того, в матеріалах справи відсутня інформація стосовно виконавчого провадження примусового виконання виконавчого листа 2-1313 від 01 грудня 2011 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості в сумі 1 198 457, 51 грн, а тому суд позбавлений можливості встановити причини можливої втрати та пропуск строків звернення з виконавчим листом до виконання до органів ДВС. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. У відповідності до положень ст. 61 Основного Закону України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Статтею 55 проголошено право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). За змістом частини першої ст. 4 та частини першої ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою ст.76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша ст. 77 ЦПК України). Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як визначено в ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою, другою ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Виходячи зі змісту ст.ст. 526, 599 ЦК України, зобов`язання вважається виконаним належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться. Відповідно до ст.572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.(ст.576 ЦК України) Згідно з ст.585 ЦК України право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення, крім випадків, установлених законом. Якщо предмет застави відповідно до договору або закону повинен перебувати у володінні заставодержателя, право застави виникає в момент передання йому предмета застави. Якщо таке передання було здійснене до укладення договору застави, право застави виникає з моменту його укладення. Відповідно до ст.589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. В силу положень ст. 590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно дост. 591 ЦК України реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. На підставі ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі: 1) припинення зобов`язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Отже, виходячи з матеріалів справи, встановлено, що банк реалізував своє право на стягнення заборгованості у зв`язку з неналежним виконанням позивача своїх зобов`язань за кредитним договором. Відповідно до частини першої ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Разом з тим, в силу частини другої ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Верховний Суд у своїй постанові від 14 лютого 2018 року № 564/2199/15-ц (провадження № 61- 2404св18) зазначив, що згідно з ст.611 ЦК України після того, як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором. Водночас сам кредитний договір припинив свою дію з дати направлення вимоги про дострокове погашення кредиту. Оскільки кредитний договір припинив свою дію, то у кредитора відсутні підстави для стягнення відсотків після дати направлення вимоги про дострокове повернення кредиту. Пунктом 91 Постанови Великої палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 (провадження №14-10цс18) передбачено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження 14-154цс18), наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені. Як вбачається зі змісту постанови Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 500/4127/16-ц (провадження №61-22142св18), правильним є висновок про те, що основне зобов`язання за кредитним договором виконано у зв`язку з повним виконанням судового рішення про дострокове стягнення з боржників всієї суми заборгованості за цим договором. Тобто, відповідач, звернувшись до суду з заявою про дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитним договором змінив строки виконання зобов`язань, а отже з моменту набрання законної сили рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 24 січня 2011 року у справі № 2-1313/11 - 21 вересня 2011 року - на підставі ухвали Апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2011 року, договір, укладений між сторонами, припинив свою дію. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved