Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-09 00:00:00

До Шевченківського районного суду м.Чернівці надійшов вищезазначений позов в якому позивачі просять суд стягнути з відповідача [PERSON] в рахунок компенсації заборгованості за спожиті житлово-комунальних послуг по утриманню квартири у загальній сумі 20 162 грн, та заборгованість по орендній платі у розмірі 8928 грн. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Чернівці від 04 травня 2023 відкрито провадження у справі та вирішено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Стислий виклад позиції позивача. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачі посилаються на те, що вони є співвласниками квартири за адресою [ADDRESS] , в якій в період з квітня 2010 року по 13 квітня 2023 року проживали та відповідно користувалися житлово-комунальними послугами двоє осіб [PERSON] та [PERSON] , позивач [PERSON] в зазначеній квартирі не проживала оскільки перебувала за кордоном. [PERSON] відшкодувала половину вартості спожитих житлово-комунальних послуг в сумі 18 252 гривень, [PERSON] . Остання немає до неї матеріальних претензій. Оскільки протягом січня-березня 2023 року [PERSON] , здійснювала оплату комунальних послуг, відповідач повинен компенсувати половину вартості спожитих послуг в сумі 1910 грвень, саме [PERSON] . В свою чергу відповідач нарівні з позивачами користувався усіма житлово-комунальними послугами та несе солідарну відповідальність за зобов`язаннями з їх оплати. Однак з квітня 2020 року відповідач ухиляється від виконання обов?язку по оплаті житлових та комунальних платежів, та оплаті орендних платежів, в розмірі 372 грн на місяць відповідно до договору найму від 23 квітня 2010 року. відповідно у нього виникла заборгованість перед позивачами в загальній сумі 29 090 гривень. Заперечення відповідача. 23 травня 2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. В якому останній заперечує підписання ним договору найму житла від 2010 року. Вказує, що зазначений договір викликає сумнів щодо його достовірності в цій частині заперечує позовні вимоги оскільки в нього немає жодних зобов?язань по сплаті за оренду приміщення тому категорично заперечує проти стягнення з нього орендної плати за користування квартирою [ADDRESS] . У зв`язку із чим, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині. Що стосується вимог по стягненню заборгованості за комунальними платежами зазначає, що протягом всього часу проживання у вказаній квартирі постійно надавав позивачам [PERSON] та [PERSON] кошти для оплати вказаних послуг, окремо звертає увагу суду, що рахунки за оплату комунальних послуг розраховуються відповідно до кількості осіб які там зареєстровані, тому оcкільки він надавав кошти для оплати комунальних платежів та сам здійснював оплату, заперечує заборгованість за період з 2020 року по вересень 2022 року. Зазначає, що визнає позовні вимоги за період з 13 вересня 2022 року по 13 квітня 2023 року в розрахунку на трьох осіб тобто 1/3 частин вказаного боргу. Заяви та клопотання. 12 червня 2023 року від представника позивачів надійшла відповідь на відзив, яка за своїм змістом аналогічна до змісту позовної заяви. 15 червня 2023 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, які містять такі ж обставини та посилання на нормативно-правову базу, які і відзив на позовну заяву. 10 липня 2023 року представник позивачів адвокат Поляк М.В. подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності та відсутності позивачів, позов підтримала у повному обсязі. 10 липня 2023 представник відповідача адвокат Якобишина Т.Д. подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності та відсутності відповідача, підтримала викладене у відзиві на позовну заяву, щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення орендної плати заперечувала. Інші процесуальні дії передбачені п.3 ч.3 ст. 265 ЦПК України судом не застосовувались. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Відповідно до договору дарування від 08.09.2008 року [PERSON] є співвласницею частки квартири [ADDRESS] , право власності зареєстроване Чернівецьким комунальним обласним БТІ 29.09.2008 року (а.с 10-12). [PERSON] з 08.09.2008 року по 07.04.2023 року була співвласницею частки вказної квартири. 07.04.2023 року, [PERSON] відчужила свою частку квартири відповідно до договору дарування який зареєстрований в реєстрі за № 2185 від 07.04.2023 року.(а.с 16-17). Відповідно до довідки від 14.10.2022 року № 410091 [PERSON] , знятий з реєстрації місця проживання за адресою [ADDRESS] .(а.с 20). Згідно з технічним паспортом виготовленим 06.04.2023 року загальна площа квартири [ADDRESS] складає: 49,5 м.кв, житлова площа 27,9 м.кв (а.с 22-27). 23.04.2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір найму (піднайму) житлового приміщення строком на 12 років, нотаріально посвідчений 09.04.2015 року зареєстрований в реєстрі за №1024 ( а.с. 28). Квитанції (дублікати чеків), рахунки, що містяться в матеріалах справи, підтверджують факт оплати послуг з газопостачання, електропостачання та вивозу сміття, квартплати, щодо квартири [ADDRESS] . Платник у квитанціях вказаний [PERSON] за період з 2020 року по 2022 року (а.с. 29-163). З досліджених матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли відносини з приводу утримання майна, які підлягають вирішенню на підставі Цивільного кодексу України, Житлового кодексу України та Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Норми права, застосовані судом: Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 цієї статті докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ч.1 ст. 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Нормами статті 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 151 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Відповідно до п. 5 та 6 ч.1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. До житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньо будинкових систем (крім обслуговування внутрішньо будинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Згідно з ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньо будинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач). Частиною 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку. Відповідно до частини з статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» - дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Стаття 156 ЖК України визначає права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири). Так, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку(квартирі),що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Так, за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку(квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і при домової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. За статтею 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Відсутність самого договору між сторонами не звільняють мешканців квартири від обов`язку оплати комунальних послуг, оскільки, в силу вимог ст. 162 ЖК України, наймач (власник) зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Згідно ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, водовідведення, газ, електрична, теплова енергія і інші послуги) підлягають оплаті крім квартплати за затвердженими у встановленому порядку тарифами. Згідно ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Норми права, які застосував суд. Висновки та мотиви прийнятого рішення. Позивачі фактично висувають вимогу про стягнення частини витрат на комунальні послуги: газопостачання, електроенергію, поводження з побутовими відходами, кварплати та оплату за договором оренди(найму) житла. За вказаними нормами права вбачається, що власник та члену його сім`ї зобов`язані сплачувати житлово комунальні послуги у рівній частині. У частині першій статті 322 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Застосований судом правовий висновок сформовано Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц і від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц, від 15.04.2021 у справі № 638/5001/17. Отже, судом встановлено, що сторони є співвласниками, відповідач був співвласником спірної квартири і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, вартість яких залежить не від кількості осіб, які ними користуються. Разом із тим, оскільки [PERSON] , що втратив право на проживання 14.10.2022 року, був зареєстрований у квартирі протягом усього часу за який позивачі просять відшкодувати витрати, відповідач не заперечує факту проживання у вказаній квартирі до 13 квітня 2023 року. Комунальні послуги були розраховані із врахуванням факту проживання відповідача у квартирі. Доводи відповідача про те, що до 13 вересня 2022 року він ніс витрати по утриманню квартири та оплаті комунальних послуг не підтверджуються письмовими матеріалами справи, матеріали справа не місять квитанцій рахунків, чеків тощо, які б підтверджували оплату вказаних послуг за вказаний період саме відповідачем [PERSON] . Щодо договору найму від 23.04.2010 року слід зазначити наступне, договір який міститься в матеріалах справи є нотаріально посвідченим, окрім цього у відповідності до ст. 204 ЦК України, встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вказаний договорі найму (піднайму) житлового приміщення, не оспорювався відповідачем. Строк дії вказаного договору оренди закінчився 23 квітня 2022 року. Відповідно до довідки № 91-27329/18/23 від 12.06.2023 року виданої головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (а.с. 226), більшу частину часу в період 2020 року по вересень 2022 року відповідач перебував за межами України, тобто не проживав в квартирі. Відповідач [PERSON] в 2020 році перебував в Україні 92 дні, в 2021 році 135 днів, в 2022 році до 07 вересня 2022 року 30 днів. Враховуючи викладену інформацію відповідач заперечує нарахування заборгованості за період його відсутності на території України, про що зазначає у відзиві та заперечені на відповідь на відзив. Як вбачається з матеріалів справи, позивачі, відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу, на свій розсуд розпорядився своїми правами та обов`язками щодо обрання способу захисту, предмету та вимог позову та визначення кола осіб-відповідачів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. В свою чергу, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що власник житла, наймач та інші особи, які фактично мешкають, чи мешкали в житлі - несуть спільну відповідальність по оплаті комунальних платежів на утримання житла, у зв`язку з чим, позовні вимоги власника до наймачів та споживачів житлово-комунальних послуг, про відшкодування сплачених ним комунальних послуг та стягнення заборгованості за орендну плати є належним способом захисту. Відповідно до вимог ст. 12, 13, 77-82 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або достовірності їх визнання. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. В силу приписів ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна. Відповідно до частини 4 статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на звороту вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у вірній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Надаючи правову оцінку доводам відповідача щодо відсутності підстав для стягнення з нього заборгованості за житлово-комунальні послуги з тих підстав, що відповідач не визнає суму заборгованості за період до 13 вересня 2022 року, суд зазначає наступне. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Частина 3 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Відповідно до частин 1, 6 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції на час виникнення спірних правовідносин, споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial