Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-26 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з Державного бюджету України у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої, на його переконання, незаконними діями Верховної Ради України, грошові кошти у розмірі 268 000, 00 грн. В обґрунтування вказано, що [PERSON] у період часу з 19 червня 2019 року, коли вирок щодо його засудження набрав законної сили, по 06 листопада 2022 року, коли набрав чинності Закон України № 2690-IX від 18 жовтня 2022 року про внесення змін до положень ст.ст. 81, 82 КК України, тобто впродовж 3 років 4 місяців 18 днів, був позбавлений потенційної можливості умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміни покарання або його невідбутої частини більш м`яким покаранням під час відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, що протягом усього зазначеного часу завдало йому моральної шкоди. Відповідачі не скористалися своїм правом на подання відзивів. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 22 травня 2023 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 01 червня 2023 року ухвалою суду відкрито провадження у справі для розгляд у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін у судове засідання /а. с. 24-25/. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. [PERSON] засуджений Рівненським міським судом Рівненської області за вчинення кримінальних правопорушень, відомості про які винесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 жовтня 2016 року № 12016180010000433, вироком від 29 листопада 2017 року у справі ЄУН 569/6966/19 до покарання: за пунктом 13 частини другої статті 115 КК - у виді довічного позбавлення волі, за частиною першої статті 185 КК - у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі частини першої статті 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі. Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 19 червня 2019 року вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 29 листопада 2017 року залишено без змін. 03 березня 2020року ухвалою Верховного Суду вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 29 листопада 2017 року та ухвала Рівненського апеляційного суду від 19 червня 2019 року залишено без змін, касаційна скарга захисника [PERSON] без задоволення. Відбуває покарання [PERSON] у Державній установі «Чортківська УВП-26». Рішенням Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року у справі № 6-р(ІІ)/2021 у справі за конституційними скаргами щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 81, частини першої статті 82 Кримінального кодексу України, щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 82 Кримінального кодексу України та за конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 81 Кримінального кодексу України: визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі, і зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення. Закон України № 2690-IX від 18 жовтня 2022 року «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини», яким внесено зміни у статті 81 і 82 Кримінального кодексу України, набрав чинності 06 листопада 2022 року. У редакції Кримінального кодексу України, із змінами внесеними Законом України № 2690-IX від 18 жовтня 2022 року, пункт 3 частини третьої статті 81 передбачає, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисне кримінальне правопорушення протягом невідбутої частини покарання. За частиною першою статті 82 КК України, невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком. Згідно з частиною п`ятою статті 82 КК України, покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Відповідно до ст. ст. 8, 129, 147 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права як фундаментальний концепт європейської та національної правових систем має доволі широкий зміст та включає, серед іншого, такий елемент як юридична визначеність, яка, крім іншого, означає, що держава загалом повинна дотримуватись взятих на себе певних зобов`язань, виконувати покладені на неї певні функції чи виголошені нею перед людьми певні обіцянки (поняття «легітимних очікувань»). У постанові від 20 жовтня 2020 року у справі № 826/3694/16 Верховний Суд підкреслив, що складовою принципу юридичної визначеності є принцип легітимних очікувань, який має застосовуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування чинних норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Так, Рівненський міський суд Рівненської області визнав доведеним, що 23 січня 2016 року близько 04:00 на ділянці поля біля перехрестя вулиць Макарова та Вербова в м. Рівному [PERSON] , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, через відмову [PERSON] вступити з ним у статевий зв`язок завдав їй близько трьох ударів в обличчя, повалив її на землю, сів зверху, закрив руками ніс і рот та стиснув шию, у результаті чого вона померла від механічної асфіксії. Переконавшись, що потерпіла не подає ознак життя, він викрав мобільний телефон із сім-карткою та грошові кошти, чим заподіяв матеріальної шкоди потерпілій на загальну суму 1 872, 03 грн. Постановляючи вирок, суд врахував також, що [PERSON] без жодних підстав позбавив життя ні у чому невинну жінку, яка позитивно характеризувалася та одна виховувала малолітніх дітей, що і вказав у вироку від 29 листопада 2017 року. При цьому, обґрунтовуючи свій позов, представник позивача посилалася, у тому числі, на положення Основного Закону, якими нормативно закріплено, що людина та її гідність є найвищою цінністю, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. А також, що людина є скарбом Природи, звідки й походять притаманні людині за народженням права і свободи, тобто ті, що природні. Людська гідність як джерело всіх прав і свобод людини та їх основа є однією із засадничих цінностей українського конституційного ладу. Відповідно до частини першої ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частина друга ст. 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (пункт 4 частини другої ст. 23 ЦК України). Отже, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Позивач вважає, що, оскільки лише у жовтні 2022 року Верховною Радою України прийнято зміни до Кримінального кодексу України, які надали з 06 листопада 2022 року особам, засудженим до довічного позбавлення волі, можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або його невідбутої частини більш м`яким покаранням, він був позбавлений потенційної можливості умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміни покарання або його невідбутої частини більш м`яким покаранням під час відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, що протягом усього зазначеного часу завдало йому моральної шкоди. Однак, такий висновок є хибним, оскільки особисті очікування не можна ототожнювати із сподіваннями, що виникають на підставі власного сприйняття або помилкової оцінки певних обставин чи норм права (законодавства). Верховний Суд у своїй постанові від 18 січня 2023 року у справі № 580/1300/22 (адміністративне провадження № К/990/25849/22) вказав, що принцип легітимних очікувань широко застосовується у судовій практиці та ґрунтується на низці конституційних положень, які гарантують захист права власності (стаття 41 Конституції України) та передбачуваність (прогнозованість) законодавства, яким визначаються обмежувальні заходи (статті 22, 57, 58, 94 та 152 Конституції України). Реалізація принципу легітимних очікувань полягає у досягненні бажаного результату шляхом вчинення правомірних дій з огляду на заздалегідь передбачені ймовірні наслідки; втілення легітимних очікувань унеможливлюється, зокрема, у випадку, коли особа не може досягнути прогнозованого результату внаслідок зміни правової основи у такі строки, що не є розумними та обґрунтованими. Правовим підґрунтям (основою) для виникнення в особи легітимного очікування можуть бути: норма права (законодавство), судова практика, акт індивідуальної дії, конкретне судове рішення, що набуло законної сили, або умови договору. Відсутність у законі безпосередніх приписів щодо певного права, яке, однак, слідує із загальних конституційних принципів або природного права, або відсутність закону, що визначає механізм реалізації такого права, самостійно не може свідчити про відсутність правового підґрунтя для виникнення в особи легітимного очікування щодо реалізації такого права. Так, суд звернув увагу, що не можуть виникати легітимні очікування, якщо існує реальний спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства; обов`язковою умовою, за наявності якої певне сподівання (вимога) особи набуває ознак легітимного очікування є те, що таке очікування (вимога) має належне правове підґрунтя, тобто наявне достатнє джерело для відповідного очікування (вимоги) (рішення у справі «Космос Мерітайм Трейдинг енд Шиппинг Ейдженсі проти України», заява № 53427/09, п. 99 [17]). Враховуючи вищевикладене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов засудженого [PERSON] безпідставний і задоволенню не підлягає. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed