Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-13 00:00:00

Позивач звернувся до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою, в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, покликаючись, що є відповідач у вказані квартирі не проживає понад 1 рік без поважних причин, в утриманні житла участі не бере, особистих речей у квартирі немає. Факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу передано на розгляд судді Шашуріній Г.О. Ухвалою судді від 09 грудня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою від 03 березня 2023 року постановлено проводити розгляд даної справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Сторони у судове засідання призначене на 12:30 год 11 липня 2023 року не з`явилися. Від третіх осіб [PERSON] , [PERSON] надійшли пояснення, в яких позовні вимоги підтримують та просять задоволити. Представник позивача - адвокат Мельник А.В. скористався правом, наданим ч.3 ст.211 ЦПК України, подав до суду заяву, в якій просить проводити розгляд справи у його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, належним чином повідомлялися про дату, час та місце проведення такого. Відзиву на позовну заяву не подав. Його представником адвокатом Гриневич М.М. подано клопотання про відкладення розгляду справи. У разі, якщо суд не буде вважати можливим відкласти розгляд справи, у задоволенні позову просить відмовити. Однак, будь-яких доказів поважності відкладення розгляду справи представником не надано. Також, суд акцентує, що відповідач ознайомився з матеріалами справи у суді 29 травня 2023 року та до даного часу відзив на позов чи будь-яких пояснень суду не надав, а тому суд дійшов переконання, що чергове клопотання про відкладення судового засідання розцінюється як зловживання процесуальними правами та з метою затягування розгляду справи. Наслідки неявки в судове засідання учасника справи передбачені ст.223 ЦПК України. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (ч.4 ст.223 ЦПК України). За умовами ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3)відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням наявності всіх наведених вище умов суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. У зв`язку із неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно із вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно з ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст.ст.12, 81 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України). Судом установлено, що зареєстроване місце проживання сторін (позивача та відповідача), а також третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується відомостями з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб від 11 листопада 2022 року за № 108567 та 13 червня 2023 року за № 124531. Як визначено ст.ст.61, 71, 72 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 02 грудня 2020 року у справі № 754/11532/19 сформульовано наступні правові висновки. Аналіз статті 71 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Відповідно до актів житлового органу ЛКП «Під Зуброю» від 14 листопада 2022 року за № 222, від 15 травня 2023 року за № 83, від 20 червня 2023 року за № 109, складених у присутності сусідів сторін, відповідач у спірній квартирі не проживає. Сумніватися у достовірності даних актів у суду немає підстав. Як викладено у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 161/5372/17, цінність свідка полягає в його безпосередньому об`єктивному сприйнятті обставини справи за допомогою органів чуттів і відсутності юридичної зацікавленості у вирішенні справи. І саме з огляду на своє нейтральне становище людина здатна об`єктивно та правильно засвідчити події і факти так, як вони дійсно відбувалися для можливості уникнення формалізму та зловживання процесуальними правами. Свідок [PERSON] (сусідка сторін) суду надала показання, що відповідач понад тривалого часу (більше одного року) у вказаній квартирі не проживає. Досліджуючи показання свідка, попередженого про кримінальну відповідальність та приведеного до присяги, суд дійшов висновку, що такі є логічними та послідовними, учасниками справи/їх представниками не наведено та судом не встановлено підстав недовіряти таким чи сумніватися у їх правдивості. Аналізуючи письмові докази та показання свідка в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем доведено з наданням достатніх доказів, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад встановлений законом строк збереження права користування ними, поважних причин непроживання чи перешкод йому у користуванні такою судом не встановлено. Оскільки спірна квартира не належить позивачу на праві власності, а тому зайвим є обґрунтуванням позовних вимог ст.41 Конституції України, ст.ст.316, 321, 405 ЦК України щодо регулювання прав власності. Водночас такі обставини справи не впливають на правильність рішення суду, адже саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (позиція Верховного Суду у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 761/41071/19). Відповідачем/його представником з наданням аргументованих тверджень, підкріплених доказами, позовні вимоги не спростовано, а суд вирішив справу за наявними матеріалами за відсутності відзиву відповідача у порядку ч.8 ст.178 ЦПК України. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню. У матеріалах справи відсутні відомості та докази, що б доводили протилежне та спростовували даний висновок суду, який узгоджується із такими засадами цивільного судочинства як справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України). У порядку ст.141 ЦПК України на відповідача слід покласти сплачені позивачем при подачі позову до суду документально підтверджені судові витрати, а саме 992,40 гривень.

Outcome: approved