Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-26 00:00:00

У липні 2021 року позивач [PERSON] в особі представника [PERSON] , звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] є власником 17/48 частин квартири [ADDRESS] - частина належить йому на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 20.03.2000, а 5/48 частин на підставі Свідоцтва про право власності на спадщину за Заповітом від 26.05.2020. Інші 17/48 частин спірної квартири належить [PERSON] . 14/48 частин спірної квартири належить [PERSON] . Незважаючи на родинні зв`язки між [PERSON] та відповідачами виник спір щодо порядку користування їхнім спільним майном. Враховуючи викладене, позивач просить встановити наступний порядок користування квартирою [ADDRESS] : виділити в користування [PERSON] житлову кімнату - площею 12,4 кв.м., яка межує з лоджією; виділити в користування [PERSON] та [PERSON] житлову кімнату - площею 17,5 кв.м., яка межує з лоджією та житлову кімнату площею 12,4 кв.м.; залишити у спільному користуванні допоміжні та нежитлові приміщення: кухню площею 8,5 кв.м., ванну кімнату площею 2,7 кв.м., вбиральню площею 1,3 кв.м. та коридор площею 13,9 кв.м.; стягнути з відповідачів судові витрати. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02.09.2021 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою - залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. У вересні 2021 року від представника позивача [PERSON] - [PERSON] , надійшла заява на усунення недоліків. Ухвалою суду від 27.09.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 03.12.2021 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності, стягнення грошової компенсації та коштів за утримання нерухомого майна. Зустрічний позов обґрунтований тим, що позивач за первісним позовом приховує той факт, що його довіритель з часу отримання зазначених свідоцтв про право власності на приведені частки у спірній квартирі до теперішнього часу жодного дня в ній не проживав, та не зважаючи на це, йому не чинились перешкоди в користуванні спірною квартирою. У січні 2014 року сторони домовилися про інше, а саме спочатку разом приватизували цю квартиру, а потім продати її по ринковій ціні та поділити виручені гроші між собою пропорційно до часток кожного її співвласника з урахуванням погашених витрат на її утримання витрачених до часу продажу цієї квартири. В наступному після приватизації квартири та смерті в листопаді 2019 [PERSON] , згідно попередньої домовленості за пропозицією первісного позивача і відповідача [PERSON] уклав договір зі спеціалістом в галузі нерухомості, визначивши вартість квартири станом на 21.12.2020 у розмірі 1274550,0 грн. або 45891 долар США. Однак [PERSON] не погодився із розміром своєї вартості частки - 451403,13 грн., відмовився від зобов`язань щодо спільного продажу квартири. Враховуючи висновок щодо технічної неможливості поділу спірного об`єкта нерухомого майна, позивачі за зустрічним позовом забажали отримати грошову компенсацію вартості їх часток. Враховуючи викладене, позивачі просять стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за 17/48 частки квартири [ADDRESS] у розмірі 814583,33 грн., стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за 14/48 частки квартири [ADDRESS] у розмірі 670833,00 грн., стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] в якості компенсації витрат за проведення експертного висновку до вартості поточного ремонту спільної квартири у розмірі 7000,00 грн., стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] в якості компенсації витрат за утримання та поточний ремонт спільної частини у розмірі 116885,22 грн., судові витрати у розмірі 11350,00 грн., та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7500,00 грн. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.11.2022 прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності, стягнення грошової компенсації та коштів за утримання нерухомого майна. Зустрічну позовну заяву [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності, стягнення грошової компенсації та коштів за утримання нерухомого майна об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою. Закрито підготовче провадження та призначено справу за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою та зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності, стягнення грошової компенсації та коштів за утримання нерухомого майна, до судового розгляду по суті. В судове засідання з`явився представник позивача за первісним позовом, який просив задовольнити первісний позов у повному обсязі та відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви. Звернув увагу на те, що просить застосувати строки позовної давності до зустрічної позовної заяви. Відповідач-1 за первісним позовом та його представник в судовому засіданні просили задовольнити зустрічну позовну заяву та відмовити у задоволенні первісного позову в повному обсязі. Відповідач-2 за первісним позовом в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, в якій зазначила, що первісний позов не підтримує та зважаючи на стан здоров`я, просить розгляд справи провести за її відсутності. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, заслухавши представника позивача за первісним позовом, відповідача-1 та його представника за первісним позовом, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 20.03.2000, виданим державною адміністрацією Московського району посвідчено, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та членам його сім?ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вказане свідоцтво видане згідно з розпорядженням від 20.03.2000 № 23841. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.05.2020, посвідченого приватним нотаріусом Кучерук Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 278, спадкова справа № 18/2019, свідоцтво про право на спадщину на 5/48 частки квартири за адресою: [ADDRESS] видано [PERSON] . Згідно вказаних свідоцтв, [PERSON] належить 17/48 частини квартири за адресою: [ADDRESS], а 14/48 належить [PERSON] . Як вбачається з технічного паспорту на приватизовану квартиру [ADDRESS] , квартира складається з трьох відокремлених житлових кімнат та підсобних приміщень згідно плану квартири, що вказаний у технічному паспорті БТІ м. Києва. Загальна площа квартири становить - 72,7 кв.м., житлова площа - 42,3 кв.м. перша кімната (кімната 2 за планом) - 17,5 кв.м., друга кімната (кімната 3 за планом) - 12,4 кв.м., третя кімната (кімната 4 за планом) - 12,4 кв.м. В квартирі кімнати за планом 2 та 3 межують з балконами (лоджіями), площею 4,0 кв.м., а кімната за планом 4 балконом не обладнана. Також, вказана квартира, має допоміжні приміщення: кухню площею 8,5 кв.м., ванну кімнату площею 2,7 кв.м., вбиральню площею 1,3 кв.м. та коридор площею 13,9 кв.м. Разом з цим, згідно висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 10.06.2021 ; 04/21, виконаного ТОВ «Ідеал-Центр» за підписом в.о. обов`язки директора Бориса Т.О., неможливо здійснити розподіл квартири [ADDRESS] між співвласниками та виділення окремої частини, оскільки відсутня технічна можливість обладнати два окремі виходи. Зазначено, що можливий варіант користування: до складу приміщень гр. [PERSON] можливо виділити в користування кімнату, загальною площею 12,4 кв.м. з балконом площею 4 м.кв. (К=0,5). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до ЄКПЛ - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми : перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). ЄСПЛ неодноразово вказував, що згідно його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 ЕКПЛ зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення - його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтовування рішення - може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін прот України» п. 58 рішення від 10.02.2010 р.). Враховуючи, що згідно зі ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України - інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Частиною 2 статті 13 ЦК України визначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов?язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Статтями 627-629,638,639 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу - сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір - є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є : умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правомочність користування означає - передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає - юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.). Суд вважає, що у сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. Причому інколи всі разом або деякі з них можуть належати і не власнику, а іншому володільцю майна, наприклад, довірчому власнику майна, орендатору тощо. На відміну від прав власника, правомочності іншого законного володільця, навіть зі схожими правомочностями власника, не тільки не виключають прав самого власника на це майно, а й зазвичай виникають із його волі і в передбачених ним межах (наприклад, договір найму, договір управління майном). Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов?язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов?язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.ст. 391, 396 ЦК України власник майна може вимагати усунення всяких порушень його права, хоча ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, в тому числі і шляхом подання до суду відповідного позову. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.95 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Разом з цим, суд зазначає, що згідно експертного висновку від 10.06.2021 № 04/21, виконаного ТОВ «Ідеал-Центр», технічного плану спірної квартири, неможливо з технічної точки зору у відповідності з часткою кожного із сторін спору розподілити її між співвласниками цієї квартири у звязку із неможливістю технічно здійснити розподіл квартир из виділенням в натурі окремої її частини для кожного співвласника у відповідності до частки кожного. Крім того, позивачі за зустрічним позовом зазначили, що не мають наміру проживати у спірній квартирі разом із позивачем за первісним позовом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного позову. Щодо зустрічної позовної заяви, суд зазначає наступне. Згідно ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Виходячи з положень ч. 1 ст. 356 ЦК, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм в певних частках майном, яке становить єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою у праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними і визначаються відповідними відсотками від цілого або в дробовому вираженні. Згідно статті 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. У відповідності до ст.ст. 368,269 ЦК України - спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності - є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Також, стаття 369 ЦК України вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У своїй Постанові від 08.02.2022 р. у справі № 209 /3085/20 (провадження № 14-182цс21) ВП ВС дійшла висновків, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом ч. 4 ст. 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом ч. 2 ст. 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки в неподільній речі. Велика Палата ВС відступила від сформульованого, зокрема, у постановах ВСУ від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15 та КЦС ВС від 16 червня 2021 року у справі № 559/609/15 висновку про те, що суд має визначити ідеальні частки співвласників у неподільній речі без її реального поділу та залишити відповідне майно у спільній частковій власності у разі, коли відповідач попередньо не вніс на депозитний рахунок суду кошти за частку позивача у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, а останню не можна поділити в натурі відповідно до часток. Крім того, ВП ВС відступила від сформульованого, зокрема, у постановах ВСУ від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 та КЦС ВС від 29 серпня 2019 року у справі № 371/1369/15-ц висновку, що для вирішення питання про застосування ч. 2 ст. 364 ЦК України юридичне значення має те, чи сплачує співвласник-відповідач, який володіє та користується спільним майном, матеріальну компенсацію позивачеві за таке володіння та користування відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, чи спроможний співвласник-відповідач виплатити співвласникові-позивачеві грошову компенсацію вартості його частки, і чи не буде така виплата надмірним тягарем. Судом встановлено, що позивачі за зустрічним позовом не вносили на депозитний рахунок суду кошти за їх частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, а останню не можна поділити в натурі відповідно до часток. Як зазначено відповідачем за зустрічним позовом, він не має можливості заплатити грошову компенсацію за свою частку, так як вона стане надмірним тягарем для останнього. Крім того, позивачами за зустрічним позовом не надано до суду доказів вартості проведенного ремонту в квартирі [ADDRESS] та не надано згоди відповідача за зустрічним позовом про погодження кошторисної вартості такого ремонту. Згідно висновку про вартість ремонту квартири від 17.05.2021, наданого ТОВ «АЙБІ-КОНСАЛТ» вартість ремонту квартири [ADDRESS] становить 251000 грн з ПДВ. Проте, у вказаному висновку не мітиться ні перелік робіт, ні перелік матеріалів та їх об?єму чи кількості, які були б використані під час проведення ремонту, їх вартості. Також в матеріалах справи відсутні докзи проведення робті, зокрема: договору підряду чи договору надання послуг, акту виконаних робіт чи надання послуг, доказів оплати проведених робіт чи наданих послуг. Щодо вимоги зустрічної позовної заяви про стягнення зі [PERSON] витрат на утримання спірної квартири, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Статтею 322 ЦК України встановлено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 189 ЦК України, продукцією, плодами та доходами є все те, що виробляється, добувається, одержується з речі або приноситься річчю та належить власникові речі, якщо інше не встановлено договором або законом. Натомість, [PERSON] позбавлений права отримувати доходи речі, яка йому належить. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічних позвоних вимог у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed