Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-10 00:00:00

25.02.2023 р. [PERSON] засобами поштового зв`язку звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом у якому просить встановити юридичний факт вимушеного переселення, яке відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації (далі - РФ) проти України та окупації частини Донецької області та стягнути з відповідача 35000 євро, що на день пред`явлення позову еквівалентно 1364440 грн. В обґрунтування позовних вимог вказує на вимушене переселення з м.Донецьк Донецької області, де він постійно мешкав, у серпні 2014 р. до м.Маріуполь Донецької області, а в подальшому у 2019 році до м.Києва, у зв`язку із збройною агресією РФ. Внаслідок злочинних дій РФ щодо України порушено його громадянські права і свободи, позивач втратив єдине житло, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут, місце навчання та праці. Встановлення юридичного факту вимушеного переселення з окупованої території Донецької області обумовлено тим, що позивач має на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, нормами національного законодавства, іншими нормами міжнародного права. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02.03.2023 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.04.2023 р. закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Своє заявою від 17.03.2023 р. позивач просить розгляд справи проводити за його відсутності. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, відзиву не надав. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд доходить наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] є уродженцем м.Донецьк Донецької області. Згідно довідки №1414008526 від 15.02.2016 р. [PERSON] разом із неповнолітніми дітьми: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] поставлено на облік як внутрішньо переміщених осіб у м.Маріуполь Донецької області. Згідно довідки від 03.12.2019 р. №3008-5000240825 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, [PERSON] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , визнано внутрішньо переміщеною особою, фактичне місце проживання якого: [ADDRESS] . Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, [PERSON] згідно договору купівлі-продажу квартири, на праві привтаної власності належить квартира [ADDRESS] . Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія РФ проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України. 24 лютого 2022 розпочалось повномасштабне вторгнення РФ на території України, у зв`язку із чим Указом Президента України N 64/2022 від 24.02.2022 р "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" " від 24 лютого 2022 року N 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України", в Україні введено військовий стан. Зазначені обставини є загальновідомими та ніким не оспорюються, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3ст. 82 ЦПК України. Окрім того, відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду. Отже, судовий імунітет РФ не підлягає застосуванню з огляду на порушення РФ державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням РФ своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом, а тому держава РФ є належним відповідачем у даній справі. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18.05.2022 року по справі №760/17232/20-ц. У зв`язку з повномасштабним вторгненням РФ на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства РФ в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. Отже, починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з РФ. З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією РФ проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди РФ бути відповідачем у цій справі наразі є недоцільним. До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і РФ, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі N 308/9708/19 (провадження N 61-18782 св 21), у постанові від 08 червня 2022 року у справі N 490/9551/19, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі N 635/6172/17, провадження N 14-167 цс 20, (пункт 58). Щодо встановлення юридичного факту вимушеного переселення. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Аналіз наведених положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України може бути, зокрема, збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року N 509 "Про облік внутрішньо переміщених осіб" затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. За змістом встановленої форми довідки не передбачається внесення до неї відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Положеннями Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" не передбачено порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення. Тому, вимога позивача про встановлення факту вимушеного переселення з окупованої території Донецької області внаслідок збройної агресії РФ є обґрунтованою, підтвердженою належними доказами, а отже підлягає задоволенню. Разом із цим позивач вказує, що метою встановлення даного факту є визначення його статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, нормами національного законодавства, іншими нормами міжнародного права. З цього приводу суд зазначає наступне. У даному випадку позивач є внутрішньо переміщеною особою, вимушено покинув місце свого проживання одразу як почалась збройна агресія у 2014 році,проживає у місті Києві, тобто не перебуває на окупованій території і наразі до нього не можуть застосовуватись норми цієї Конвенції. Крім того суд позбавлений можливості вирішити питання визначення статусу особи, яка перебуває під захистом Конвенції «наперед», яке може виникнути в майбутньому. Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. З наведеного слідує, що для визначення особи, яка перебуває під захистом Конвенції потрібна наявність таких ознак: 1) персональна - особа має бути цивільною; 2) темпоральна - час збройного конфлікту; 3) територіальна - особа знаходиться на території, що знаходиться під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянином якої вона не є. І у разі поєднання цих обставин особа перебуває під захистом конвенції, яка гарантуває їй ряд прав, які передбачені ст. 27, 30, 31 Конвенції. Так, відповідно до ст. 27 Конвенції про захист цивільного населення під час війни, особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім`ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу. Конвенція про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року є багатосторонньою угодою в галузі законів і звичаїв війни, яка передбачає гуманне поводження з цивільним населенням, що перебуває на окупованій території, і захищає його права. Оскільки самою Конвенцією про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року ст.4 визанчено коло осіб, які перебувають під захистом цієї Конвенції, відтак вказаним суб`єктам не потрібно наявності судового рішення про визначення їх статусу, як осіб, що перебуває під її захистом. Водночас, суд звертає увагу, що предметом спору в даному випадку є відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії. Відтак, мета встановлення факту вимушеного переселення є не перебування під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни, а встановлення відповідальної особи за відшкодування шкоди. Додатковий протокол №1 до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I) від 08.06.1977 р., а саме, стаття 91 встановлює, що сторона, що перебуває у конфлікті й порушує положення Конвенцій або цього Протоколу, повинна відшкодовувати завдані збитки, якщо для цього є підстави. Вона несе відповідальність за всі дії, що вчиняються особами, які входять до складу її збройних сил. Таким чином, ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, способом захисту є обгрунтування мети встановлення факту вимушеного переселення, яка полягає у визначені відповідальної особи за ст. 91 Додаткового протоколу №1 до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I) від 08.06.1977 р. Процесуальні норми говорять про те, що захист інтересів може відбуватись у спосіб, визначений законом або договором. У випадку ж, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відтак, зважаючи на положення Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, характер допущеного порушення прав позивача,

Outcome: partial