Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-05 00:00:00

Керівник Бучанської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до [PERSON] , третя особа: Державне підприємство "Спеціалізоване лісогосподарське підприємство "Київоблагроліс", про скасування рішення державного реєстратора, повернення земельної ділянки на користь держави, відповідно до якого зазначив, що Ірпінським відділом Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області (на даний час - Бучанська окружна прокуратура Київської області) здійснювалось процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 4202011120000088 від 13.02.2020 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 356 КК України за фактом самовільного, всупереч установленому законом порядку відведення з числа земель лісового фонду земельної ділянки із кадастровим номером 3210945900:02:003:0011 без попереднього її вилучення з постійного користування Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» в межах кварталу 2, виділ 16 Києво-Святошинського державного агролісництва, чим заподіяна значна шкода інтересам власника земель. Під час опрацювання матеріалів кримінального провадження встановлені порушення вимог земельного та лісового законодавства під час виділення земельної ділянки з кадастровим номером 3210945900:02:003:0011 на території Гостомельської селищної ради Київської області. Так, наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області № 10-20612/15-16-сг від 05.10.2016 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину [PERSON] , загальною площею 0,0600 га (кадастровий номер 3210945900:02:003:0011) для ведення індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення, розташованої на території Гостомельської селищної ради Київської області, нормативно-грошова оцінка земельної ділянки 2 566, 53 грн. Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району», Київської області Олішкевич Катерини Василівни від 25.10.2016 за індексним номером 32021911, зареєстровано право власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3210945900:02:003:0011, загальною площею 0,0600 га, з цільовим призначенням: для ведення індивідуального садівництва (номер запису право власності: 17065388, дата державної реєстрації: 18.10.2016). Водночас, опрацюванням зазначених документів установлено, що наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» № 10-20612/15-16-сг від 05.10.2016 прийнятий з порушенням вимог земельного та лісового законодавства. Згідно Статуту Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», затвердженого розпорядженням голови Київської обласної державної адміністрації № 503 від 02.12.2016, державне підприємство «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» (далі - ДП «СЛП «Київоблагроліс») засноване на основі державної власності шляхом приєднання агролісогосподарських підприємств, агролісництв. Підприємство відноситься до сфери управління Київської обласної державної адміністрації і є підзвітнім йому. ДП «СЛП «Київоблагроліс» є правонаступником Київської обласної державної організації «Київагроліс» та агролісогосподарських підприємств, агролісництв, зокрема, і Києво-Святошинського державного агролісництва. Києво-Святошинське державне агролісництво входить до складу ДП «СЛП «Київоблагроліс». За інформацією ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» № 186 від 25.05.2020 земельна ділянка з кадастровим номером 3210945900:02:003:0011 загальною площею 0,0600 га розташована на землях лісогосподарського призначення кварталу 2, виділ 16 Києво-Святошинського державного агролісництва згідно планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2006-2008 років. Погодження на вилучення вказаної лісової ділянки підприємство не надавало. Таким чином, факт віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 2006-2008 років, в тому числі проектами організації та розвитку лісового господарства Києво-Святошинського державного агролісництва, перспективним планом організації та розвитку лісового господарства Києво-Святошинського державного агролісництва таксаційними описами, планами лісонасаджень, протоколами лісовпорядних нарад, планшетом № 1. Окрім того, за інформаціями Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 02.12.2019 № 693 та доданими до неї фрагментами з публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталу № 2 і його таксаційних виділів Києво-Святошинського державного агролісництва за даними лісовпорядкування 2007 року, спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3210945900:02:003:0011, розташована в межах земель Києво-Святошинського державного агролісництва, що також підтверджує факт віднесення вказаної земельної ділянки до земель державного лісового фонду. Вищевказана інформація надана Українським Державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням «Укрдержліспроект», яке засноване на державній власності, створене на підставі наказу Міністерства лісового господарства України від 30.09.1991 за № 119, належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України. Відповідно до п. 3.2.8 статуту ВО «Укрдержліспроект», окрім інших його функцій, забезпечує при лісовпорядкуванні лісового фонду формування повидільних й інтегрованих банків даних, які містять лісотаксаційну, топографо-геодезичну і картографічну інформацію, з наступним формуванням і веденням державного лісового кадастру. ВО «Укрдержліспроект» здійснює комплекс лісовпорядних робіт для всіх лісокористувачів, незалежно від форм власності і відомчої підпорядкованості за єдиною системою в порядку, встановленому Державним агентством лісових ресурсів України за погодженням з Міністерством охорони навколишнього природного середовища, тобто володіє інформацією про лісовпорядкування». З огляду на викладене та враховуючи, що спірна земельна ділянка відносилась до земель лісогосподарського, а не сільськогосподарського призначення, наказГоловного управління Держгеокадастру у Київській області № 10-20612/15-16-сг від 05.10.2016 прийнятий з перевищенням наданих законом повноважень та всупереч п. ґ) ч. 4 ст. 84, ч. 2 ст. 56 Земельного кодексу України. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Однак, за інформацією ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс»» № 186 від 25.05.2020 встановлено, що останнє згоди на вилучення чи припинення права постійного користування вказаної земельної ділянки не надавало. Крім того, встановлено, що Київською обласною державною адміністрацією вилучення та зміна цільового призначення спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення не погоджувалась, розпорядження про вилучення та зміну цільового призначення не приймалось. Таким чином, наказГоловного управління Держгеокадастру у Київській області № 10-20612/15-16-сг від 05.10.2016, яким передано у власність земельну ділянку лісового фонду та змінено її цільове призначення без згоди землекористувача, прийнятий всупереч вимогам ч. 7 ст. 20, ч. 5 ст. 116, ст. 141, ч. 2, 3 ст. 142, ч. 2 ст. 149 Земельного кодексу України. Так, наказомГоловного управління Держгеокадастру у Київській області порушено порядок зміни цільового призначення земель, оскільки така зміна проведена не уповноваженим органом всупереч вимог Земельного кодексу України та за відсутності згоди органу лісового господарства. Згідно інформації Кабінету Міністрів України № 6491/0/2-20 від 27.02.2020 вбачається, що останнім рішень про погодження зміни цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером 3210945900:02:003:0011 загальною площею 0,0600 га розташованої на землях лісогосподарського призначення кварталу 2, виділ 16 Києво-Святошинського державного агролісництва, яка перебувала у постійному користуванні ДП «СЛП «Київоблагроліс»», не приймалося. Отже, права Відповідача, а саме [PERSON] на спірну земельну ділянку виникли на підставі незаконного наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області № 10-20612/15-16-сг від 05.10.2016, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення, розташовану на території Гостомельської селищної ради Київської області, що вказує на те, що [PERSON] отримав право власності на спірну лісову земельну ділянку протиправно, з порушенням встановленої законом процедури та вказане право у останнього на законних підставах не виникло. Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району», Київської області Олішкевич Катерини Василівни від 25.10.2016 за індексним номером 32021911, зареєстровано право власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3210945900:02:003:0011, загальною площею 0,0600 га, з цільовим призначенням: для ведення індивідуального садівництва (номер запису право власності: 17065388, дата державної реєстрації: 18.10.2016). Враховуючи, що право власності на земельну ділянку за [PERSON] зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відновити становище, яке існувало до порушення можливо шляхом скасування рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району», Київської області Олішкевич К.В. індексний номер: 32021911 від 25.10.2016 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з одночасним скасуванням запису про право власності № 17065388. Враховуючи, що [PERSON] незаконно зайнято земельну ділянку лісогосподарського призначення з порушенням Земельного кодексу України та Лісового кодексу України, вказане треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки лісогосподарського призначення. На даний час спірна земельна ділянка у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрована за [PERSON] , як наслідок держава позбавлена можливості користуватись і розпоряджатись спірною земельною ділянкою лісового фонду. Враховуючи зазначене, для забезпечення Київській обласній державній адміністрації та ДП «СЛП «Київоблагроліс» реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки необхідно усунути перешкоди у користуванні нею шляхом скасування рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району», Київської області Олішкевич К.В. індексний номер: 32021911 від 25.10.2016 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з одночасним скасуванням запису про право власності № 17065388 та здійсненої на її підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0600 га з кадастровим номером 3210945900:02:003:0011 на підставі ст. 21, 152 Земельного кодексу України, ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За своєю природою даний позов Бучанської окружної прокуратури Київської області є негаторним, тобто позовом власника, що є фактичним володільцем майна до [PERSON] про усунення перешкод, які він створює Київській обласній державній адміністрації як компетентному органу у користуванні чи розпорядженні земельними ділянками. Його правовими підставами визначені статті 152 ЗК України та 391 ЦК України. Встановлено, що земельна ділянка, яка була передана у приватну власність [PERSON] мала лісогосподарське призначення та вкрита лісом. За таких обставин «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокуратури до суду в інтересах держави з вимогою усунення перешкод у користуванні державою земельною ділянкою лісового фонду та скасування державної реєстрації права приватної власності на земельну ділянку є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни цільового призначення земель лісового фонду та їх передачі в користування із державної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, лісів - національного багатства України та лісів як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю та ліси, захист такого права шляхом повернення у розпорядження держави лісових земель, що використовуються для задоволення виключно потреб окремого громадянина - [PERSON] . Таким чином, законно набути право приватної власності на спірну земельну ділянку, яка накладається на землі лісогосподарського призначення із земель державної чи комунальної власності не могла жодна юридична чи фізична особа, в тому числі й [PERSON] . Натомість, останній набув таке право власності у спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідача на землю стало можливим у результаті прийняття органом виконавчої влади незаконного наказу та реєстрації права приватної власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Незаконним наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області № 10-20612/15-16-сг від 05.10.2016 та оскаржуваним рішенням державного реєстратора Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району», Київської області Олішкевич К.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяженьпро державну реєстрацію права на спірну земельну ділянку порушено інтереси держави в особі: Київської обласної державної адміністрації, як власника та розпорядника земель лісового фонду державної форми власності, адже власник земельної ділянки - держава позбавлена можливості володіти та користуватися земельною ділянкою, яка розташована в адміністративних межах Гостомельської селищної ради Київської області та є земельною ділянкою лісового фонду. Крім того, Згідно статуту Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарського підприємство «Київоблагроліс», підприємство відноситься до сфери управління Київської обласної державної адміністрації і є підзвітним йому. За таких обставин, у даному позові від імені держави в якості позивача визначено державу в особі Київської обласної державної адміністрації, як органу який позбавлений можливості користуватися та розпоряджатися власним майном, що суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 Конституції України та ст. 5 Земельного кодексу України. Київська обласна державна адміністрація належним чином не здійснювала державний контроль за додержанням норм, правил та інших нормативно-правових актів з ведення лісового господарства, оскільки не вживала жодних заходів до усунення перешкод у користуванні земельними ділянками лісового фонду. Києво-Святошинською місцевою прокуратурою (на даний час - Бучанською окружною прокуратурою Київської області) 02.03.2020 скеровано до Київської обласної державної адміністрації лист із зазначенням протиправного використання фізичними особами земельних ділянок лісового фонду та вимогою повідомити щодо вжитих заходів, спрямованих на захист інтересів держави з метою усунення порушень та повернення у державну власність земельної ділянки з кадастровим номером 3210945900:02:003:0011. Однак, згідно листа Київської обласної державної адміністрації від 13.03.2020 № 05.1-02.2-08/200/2234, заходи цивільно-правового характеру щодо повернення у власність держави ними не вживались. Таким чином, Київською обласною державною адміністрацією у розумний строк у судовому порядку не вживались належні заходи щодо захисту порушених інтересів держави, тобто як з моменту видачі Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області наказу «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» № 10-20612/15-16-сг від 05.10.2016, так і з моменту отримання від місцевої прокуратури листа від 02.03.2020 № 271вих-20 щодо встановленого факту незаконного відведення спірної земельної ділянки. Сам факт не звернення до суду Київської обласної державної адміністрації з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що указаний уповноважений державою орган неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельних ділянок лісового фонду, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави відповідно до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» для захисту інтересів держави та для звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Також, згідно інформації ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» № 186 від 25.05.2020 вбачається, що підприємство належним чином не здійснювало державний контроль за додержанням норм, правил та інших нормативно-правових актів з ведення лісового господарства, оскільки не вживало жодних заходів до усунення виявлених порушень. З наведеного також вбачається, що передача у власність з порушенням земельного законодавства земель лісового фонду, зміна їх цільового призначення, порушує права та інтереси держави в особі Київської обласної державної адміністрації та ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс». Позивач просить суд усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісового фонду площею 0,0600 га з кадастровим номером 3210945900:02:003:0011 шляхом скасування рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району», Київської області Олішкевич К.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32021911 від 25.10.2016 та здійсненої на її підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] )на земельну ділянку площею 0,0600 га з кадастровим номером 3210945900:02:003:0011 з одночасним скасуванням запису про право власності № 17065388. Усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісового фонду площею 0,0600 га з кадастровим номером 3210945900:02:003:0011 шляхом ії повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння [PERSON] а (РНОКПП [NUMBER] ). Судовий збір стягнути з відповідача на користь Київської обласної прокуратури. Ухвалою суду від 14.05.2021 по справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 25.01.2023 по справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Прокурор в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, що стверджується оголошеннями про виклик в судове засідання на сайті «Судова влада України». Представник третьої особи: Державного підприємства "Спеціалізоване лісогосподарське підприємство "Київоблагроліс" у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до статей 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. Враховуючи викладене, суд вирішує спір в межах заявлених вимог в позовній заяві. У зв`язку з чим, суд, згідно вимогам частини 4 статті 223 та статей 280, 281 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, вислухавши доводи прокурора, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5). Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що Ірпінським відділом Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області (на даний час - Бучанська окружна прокуратура Київської області) здійснювалось процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 4202011120000088 від 13.02.2020 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 356 КК України за фактом самовільного, всупереч установленому законом порядку відведення з числа земель лісового фонду земельної ділянки із кадастровим номером 3210945900:02:003:0011 без попереднього її вилучення з постійного користування Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» в межах кварталу 2, виділ 16 Києво-Святошинського державного агролісництва, чим заподіяна значна шкода інтересам власника земель. Під час опрацювання матеріалів кримінального провадження встановлені порушення вимог земельного та лісового законодавства під час виділення земельної ділянки з кадастровим номером 3210945900:02:003:0011 на території Гостомельської селищної ради Київської області. Так, наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області № 10-20612/15-16-сг від 05.10.2016 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину [PERSON] , загальною площею 0,0600 га (кадастровий номер 3210945900:02:003:0011) для ведення індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення, розташованої на території Гостомельської селищної ради Київської області, нормативно-грошова оцінка земельної ділянки 2 566, 53 грн. Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району», Київської області Олішкевич Катерини Василівни від 25.10.2016 за індексним номером 32021911, зареєстровано право власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3210945900:02:003:0011, загальною площею 0,0600 га, з цільовим призначенням: для ведення індивідуального садівництва (номер запису право власності: 17065388, дата державної реєстрації: 18.10.2016). Установлено, що наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» № 10-20612/15-16-сг від 05.10.2016 прийнятий з порушенням вимог земельного та лісового законодавства. Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. За змістом ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини, що виникають, зокрема, при використанні лісів, регулюються цим Кодексом. Інші нормативні акти застосовуються у випадку, якщо вони не суперечать останньому. В силу положень ст. ст. 19, 55, 57, 84 Земельного кодексу України та ст. 5 Лісового кодексу України (в редакції станом на 2016 рік) спірні земельні ділянки відносилися до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовувалися для ведення лісового господарства в порядку, визначеному Лісовим кодексом України. Так, статтею 55 Земельного кодексу України визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. ч. 2 та 3 ст. 56 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення. Інших випадків, які б передбачали надання у приватну власність земель лісогосподарського призначення, законодавство не містить. Згідно ст. 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом. Статтею 7 Лісового кодексу України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. За статтями 45, 47, 48, 54 Лісового кодексу України облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування. Лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України. Лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства. У матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів. Відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11.12.1986, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Отже, при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 185/3252/14-ц, від 30.05.2018 у справі № 368/1158/16-ц, від 01.03.2018 у справі № 911/2049/16 та Верховного Суду України від 24.12.2014 у справі № 6-212цс14, від 16.12.2015 у справі № 367/4187/14-ц. Згідно Статуту Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», затвердженого розпорядженням голови Київської обласної державної адміністрації № 503 від 02.12.2016, державне підприємство «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» (далі - ДП «СЛП «Київоблагроліс») засноване на основі державної власності шляхом приєднання агролісогосподарських підприємств, агролісництв. Підприємство відноситься до сфери управління Київської обласної державної адміністрації і є підзвітнім йому. ДП «СЛП «Київоблагроліс» є правонаступником Київської обласної державної організації «Київагроліс» та агролісогосподарських підприємств, агролісництв, зокрема, і Києво-Святошинського державного агролісництва. Києво-Святошинське державне агролісництво входить до складу ДП «СЛП «Київоблагроліс». За інформацією ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» № 186 від 25.05.2020 земельна ділянка з кадастровим номером 3210945900:02:003:0011 загальною площею 0,0600 га розташована на землях лісогосподарського призначення кварталу 2, виділ 16 Києво-Святошинського державного агролісництва згідно планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2006-2008 років. Погодження на вилучення вказаної лісової ділянки підприємство не надавало. Таким чином, факт віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 2006-2008 років, в тому числі проектами організації та розвитку лісового господарства Києво-Святошинського державного агролісництва, перспективним планом організації та розвитку лісового господарства Києво-Святошинського державного агролісництва таксаційними описами, планами лісонасаджень, протоколами лісовпорядних нарад, планшетом № 1. Окрім того, за інформаціями Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 02.12.2019 № 693 та доданими до неї фрагментами з публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталу № 2 і його таксаційних виділів Києво-Святошинського державного агролісництва за даними лісовпорядкування 2007 року, спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3210945900:02:003:0011, розташована в межах земель Києво-Святошинського державного агролісництва, що також підтверджує факт віднесення вказаної земельної ділянки до земель державного лісового фонду. Зазначені докази є належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами в розумінні ст.ст. 76-81, 83 Цивільного процесуального кодексу України щодо розташування оспорюваної земельної ділянки в межах земель лісового фонду. Вищевказана інформація надана Українським Державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням «Укрдержліспроект», яке засноване на державній власності, створене на підставі наказу Міністерства лісового господарства України від 30.09.1991 за № 119, належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України. Відповідно до п. 3.2.8 статуту ВО «Укрдержліспроект», окрім інших його функцій, забезпечує при лісовпорядкуванні лісового фонду формування повидільних й інтегрованих банків даних, які містять лісотаксаційну, топографо-геодезичну і картографічну інформацію, з наступним формуванням і веденням державного лісового кадастру. Висновок про належність, достатність та достовірність документів, наданих вищевказаним органом висловлено також Верховним Судом у постанові від 13.11.2019 у справі № 361/6829/16, де вказано: «Відхиляючи наведені докази, суд апеляційної інстанції не врахував, що ВО «Укрдержліспроект» створене з метою проведення лісовпорядкування на всій території лісового фонду України, яке включає систему державних заходів, спрямованих на забезпечення охорони і захисту, раціонального використання, підвищення продуктивності лісів та їх відтворення, оцінку лісових ресурсів, а також підвищення культури ведення лісового господарства. ВО «Укрдержліспроект» здійснює комплекс лісовпорядних робіт для всіх лісокористувачів, незалежно від форм власності і відомчої підпорядкованості за єдиною системою в порядку, встановленому Державним агентством лісових ресурсів України за погодженням з Міністерством охорони навколишнього природного середовища, тобто володіє інформацією про лісовпорядкування». Позиція, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування є належними доказами підтвердження права державної власності на землі лісогосподарського призначення та наявності права виключно у уповноваженого органу державної влади на розпорядження такою категорією земель неодноразово висловлена судами вищої інстанції, зокрема у постановах Верховного Суду України від 30.09.2015 у справі № 6-196цс15 від 24.12.2014 у справі № 6-212цс14, від 21.01.2015 у справі № 6-224цс 14, а також у правових висновках Верховного Суду, викладених в постановах від 30.01.2018 у справі № 707/2192/15-ц, від 21.02.2018 у справі 488/5476/14-ц, які в силу ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України та ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковими до врахування всіма судами при застосуванні таких норм права. Частиною 1 ст. 118 Земельного кодексу України установлено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Згідно з ч. 4. ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. З огляду на викладене та враховуючи, що спірна земельна ділянка відносилась до земель лісогосподарського, а не сільськогосподарського призначення, наказГоловного управління Держгеокадастру у Київській області № 10-20612/15-16-сг від 05.10.2016 прийнятий з перевищенням наданих законом повноважень та всупереч п. ґ) ч. 4 ст. 84, ч. 2 ст. 56 Земельного кодексу України. Також, ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України визначено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії. Статтею 142 Земельного кодексу України передбачений порядок добровільної відмови від права власності або права постійного користування земельною ділянкою. Припинення права власності на земельну ділянку у разі добровільної відмови власника землі на користь держави або територіальної громади здійснюється за його заявою до відповідного органу. Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у разі згоди на одержання права власності на земельну ділянку укладають угоду про передачу права власності на земельну ділянку. Угода про передачу права власності на земельну ділянку підлягає нотаріальному посвідченню. Припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації. Порядок вилучення земельних ділянок врегульовано ст. 149 Земельного кодексу України, відповідно до якої земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Однак, за інформацією ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс»» № 186 від 25.05.2020 встановлено, що останнє згоди на вилучення чи припинення права постійного користування вказаної земельної ділянки не надавало. Крім того, встановлено, що Київською обласною державною адміністрацією вилучення та зміна цільового призначення спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення не погоджувалась, розпорядження про вилучення та зміну цільового призначення не приймалось. Таким чином, наказГоловного управління Держгеокадастру у Київській області № 10-20612/15-16-сг від 05.10.2016, яким передано у власність земельну ділянку лісового фонду та змінено її цільове призначення без згоди землекористувача, прийнятий всупереч вимогам ч. 7 ст. 20, ч. 5 ст. 116, ст. 141, ч. 2, 3 ст. 142, ч. 2 ст. 149 Земельного кодексу України. Згідно зі ст. ст. 18, 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, які мають особливий правовий режим. Однак, наказомГоловного управління Держгеокадастру у Київській області порушено порядок зміни цільового призначення земель, оскільки така зміна проведена не уповноваженим органом всупереч вимог Земельного кодексу України та за відсутності згоди органу лісового господарства. Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України). Відповідно до ч. 7 ст. 20 Земельного кодексу України зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Згідно інформації Кабінету Міністрів України № 6491/0/2-20 від 27.02.2020 вбачається, що останнім рішень про погодження зміни цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером 3210945900:02:003:0011 загальною площею 0,0600 га розташованої на землях лісогосподарського призначення кварталу 2, виділ 16 Києво-Святошинського державного агролісництва, яка перебувала у постійному користуванні ДП «СЛП «Київоблагроліс»», не приймалося. Стаття 57 Лісового кодексу України визначає вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства. Відповідно до частини першої цієї статті (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України. Аналогічне положення міститься й у статті 20 Земельного кодексу України. За ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. Відповідно до вимог ст. 373 ЦК України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Стаття 153 Земельного кодексу України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Отже, права [PERSON] на спірну земельну ділянку виникли на підставі незаконного наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області № 10-20612/15-16-сг від 05.10.2016, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення, розташовану на території Гостомельської селищної ради Київської області, що вказує на те, що [PERSON] отримав право власності на спірну лісову земельну ділянку протиправно, з порушенням встановленої законом процедури та вказане право у останнього на законних підставах не виникло. Як вже було зазначено, рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району», Київської області Олішкевич Катерини Василівни від 25.10.2016 за індексним номером 32021911, зареєстровано право власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3210945900:02:003:0011, загальною площею 0,0600 га, з цільовим призначенням: для ведення індивідуального садівництва (номер запису право власності: 17065388, дата державної реєстрації: 18.10.2016). Враховуючи, що право власності на земельну ділянку за [PERSON] зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відновити становище, яке існувало до порушення можливо шляхом скасування рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району», Київської області Олішкевич К.В. індексний номер: 32021911 від 25.10.2016 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з одночасним скасуванням запису про право власності № 17065388. Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту можуть бути в тому числі визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно зі ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Положення ст. 152 Земельного кодексу України визначають, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням прав володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно з приписами ст. 373 Цивільного кодексу України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а згідно вимог ч. 1 ст. 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Так, згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Держава як власник спірного майна делегувала Головному управлінню Держгеокадастру у Київській області повноваження щодо здійснення права власності від її (держави) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Тобто воля держави як власника може виражатися лише в таких діях органу, які відповідають вимогам законодавства та інтересам держави. Такі висновки підтверджуються правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду України від 05.10.2016 у справі № 916/2129/15, від 23.11.2016 у справі № 916/2144/15, від 25.01.2017 у справі № 916/2131/15, від 15.03.2017 у справі № 916/2130/15. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Разом з цим, негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Статтею 178 Цивільного кодексу України визначено, що об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи. Види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту), мають бути прямо встановлені у законі. Види об`єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), встановлюються законом. Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Цивільний оборот земельних ділянок лісогосподарського призначення є і був обмежений законодавчо з огляду зокрема на приписи Земельного кодексу України, Лісового кодексу України. Таким чином, зайняття земельних ділянок з обмеженим оборотом (землі водного фонду, лісогосподарського призначення, природо-заповідного фонду) з порушенням вимог чинного законодавства треба розглядати як негаторний позов - не пов`язане з позбавленням володіння права власності держави. Враховуючи, що [PERSON] незаконно зайнято земельну ділянку лісогосподарського призначення з порушенням Земельного кодексу України та Лісового кодексу України, вказане треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки лісогосподарського призначення. Таким чином, у даному випадку, вірним способом захисту порушеного права є пред`явлення до суду негаторного позову у порядку, визначеному ст. 152 Земельного кодексу України та ст. 391 Цивільного кодексу України до відповідача з метою усунення перешкод, які ця особа створює власнику - державі в особі Київської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні землями лісового фонду шляхом повернення спірної земельної ділянки державі. Окрім того, слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц та від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц висловила правові висновки про те, що набуття прав громадянами та юридичними особами на землі з обмеженим оборотом всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. У пункті 46 постанови Великої Палати Верховного Суду 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц зроблено висновок, що зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (див. пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, пункт 97 постанови від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц. Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (абзац п`ятий пункту 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц). Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 15.09.2020,04.02.2020, 05.02.2020, 26.02.2020 за результатами розгляду справ №№ 469/1044/17,911/3897/17, 911/3523/17, 911/3738/17, 911/2325/18, 911/3315/17, 911/3150/17, 911/3310/17, 911/3574/17, 911/3148/17, 911/3577/17, 911/3311/17, 911/3579/17. Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної у п.п. 38-39 постанови від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі 488/5027/14-ц. Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 01.10.2019 у справі № 911/2034/16, від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17, від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц. Водночас, відповідно до ст. 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають із дня такої реєстрації. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, державна реєстрація прав та їх обтяжень у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права приватної власності на об`єкт з обмеженою оборотоздатністю (у даному випадку на земельну ділянку лісового фонду) за особою, яка протиправно його набула у приватну власність, є перешкодою у реалізації державою речових прав на зазначений об`єкт. Згідно з положеннями п. 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор проводить державну реєстрацію зміни чи припинення права власності та інших речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підстав яких проведено державну реєстрацію прав. Вказані положення співвідносяться з п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема з приписами про те, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. На даний час спірна земельна ділянка у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрована за [PERSON] , як наслідок держава позбавлена можливості користуватись і розпоряджатись спірною земельною ділянкою лісового фонду. Враховуючи зазначене, для забезпечення Київській обласній державній адміністрації та ДП «СЛП «Київоблагроліс» реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки необхідно усунути перешкоди у користуванні нею шляхом скасування рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району», Київської області Олішкевич К.В. індексний номер: 32021911 від 25.10.2016 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з одночасним скасуванням запису про право власності № 17065388 та здійсненої на її підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0600 га з кадастровим номером 3210945900:02:003:0011 на підставі ст. 21, 152 Земельного кодексу України, ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Так, зайняття земельної ділянки лісового фонду усупереч вимогам ЦК України, ЗК України тощо, треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави, оскільки відповідні землі в силу прямої заборони законодавця не могли перейти із державної у приватну власність. У даному випадку земельна ділянка, що є предметом позову, фактично не вибувала із володіння законного власника, тому вчинені щодо неї реєстраційні та інші дії є не пов`язаними із позбавленням права володіння порушеннями прав власника щодо користування та розпорядження майном. Такі порушення підлягають захисту шляхом пред`явлення негаторного позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, під якими розуміється і проведена державна реєстрація прав, та зобов`язання її повернути. Так, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Перший протокол ратифікований Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини першої ст. 9 Конституції України, ст. 10 Цивільного кодексу України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20.10.2011, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16.02.2017, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю. Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна. В данному випадку не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідачів критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За правилами статей 4, 5 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Стаття 80 Земельного кодексу України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності. З огляду на положення частини першої статті 83, частини першої статті 84 Земельного кодексу України комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст; у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Статтею 122 Земельного кодексу України визначені повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування відповідно із земель державної та комунальної власності. Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Прийняття рішення про передачу земель державної власності в комунальну власність, а також земельної ділянки в приватну власність із земель відповідно державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Також згідно з частинами другою та третьою статті 1, частиною першою та другою статті 7 Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Встановлено, що земельна ділянка, яка була передана у приватну власність [PERSON] мала лісогосподарське призначення та вкрита лісом. Стосовно землі лісогосподарського призначення закон встановлює пріоритет державної, комунальної власності на землю над приватною і, крім того, прямо забороняє органам місцевого самоврядування та органам виконавчої влади передавати в приватну власність ліси та землю відповідного цільового призначення поза складом угідь селянських, фермерських та інших господарств. Таким чином, законно набути право приватної власності на спірну земельну ділянку, яка накладається на землі лісогосподарського призначення із земель державної чи комунальної власності не могла жодна юридична чи фізична особа, в тому числі й [PERSON] . Натомість, останній набув таке право власності у спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідача на землю стало можливим у результаті прийняття органом виконавчої влади незаконного наказу та реєстрації права приватної власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих, характерних для лісу (стаття 1 Лісового кодексу України) природних ознак (наявності лісової (деревної) рослинності) спірної земельної ділянки, відповідач 2 знав або, проявивши розумну обачність, міг знати про те, що ліс і ділянка вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить його добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів. Надання відшкодування завданих збитків, зокрема, на підставі ст. 661 Цивільного кодексу України або статті 1 Першого протоколу перебуває у безпосередньому зв`язку із поведінкою особи під час набуття такого майна, наявності прямих заборон у законодавстві на набуття у власність відповідного майна та інших факторів і не є абсолютним. Так, у справі «Hamer проти Бельгії» Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 27.11.2007 вперше зазначив, що навколишнє середовище, не будучи безпосередньо зазначеним у Конвенції, тим не менш являє собою цінність, в збереженні якої зацікавлені як суспільство, так і публічна влада і економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава прийняла законодавство з цього питання. Згідно ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України визначено право прокурора в позовній заяві самостійно визначати, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовувати необхідність захисту інтересів держави, а також зазначати орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Пункт 4 рішення Конституційного Суду України у справі №1-1/99 від 08.04.99 передбачає, що інтереси держави можуть збігатись повністю, частково або не збігатись зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в її діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Незаконним наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області № 10-20612/15-16-сг від 05.10.2016 та оскаржуваним рішенням державного реєстратора Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району», Київської області Олішкевич К.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяженьпро державну реєстрацію права на спірну земельну ділянку порушено інтереси держави в особі: Київської обласної державної адміністрації, як власника та розпорядника земель лісового фонду державної форми власності, адже власник земельної ділянки - держава позбавлена можливості володіти та користуватися земельною ділянкою, яка розташована в адміністративних межах Гостомельської селищної ради Київської області та є земельною ділянкою лісового фонду. Крім того, Згідно статуту Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарського підприємство «Київоблагроліс», підприємство відноситься до сфери управління Київської обласної державної адміністрації і є підзвітним йому. Так, Києво-Святошинською місцевою прокуратурою (на даний час - Бучанською окружною прокуратурою Київської області) 02.03.2020 скеровано до Київської обласної державної адміністрації лист із зазначенням протиправного використання фізичними особами земельних ділянок лісового фонду та вимогою повідомити щодо вжитих заходів, спрямованих на захист інтересів держави з метою усунення порушень та повернення у державну власність земельної ділянки з кадастровим номером 3210945900:02:003:0011. Однак, згідно листа Київської обласної державної адміністрації від 13.03.2020 № 05.1-02.2-08/200/2234, заходи цивільно-правового характеру щодо повернення у власність держави ними не вживались. Таким чином, Київською обласною державною адміністрацією у розумний строк у судовому порядку не вживались належні заходи щодо захисту порушених інтересів держави, тобто як з моменту видачі Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області наказу «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» № 10-20612/15-16-сг від 05.10.2016, так і з моменту отримання від місцевої прокуратури листа від 02.03.2020 № 271вих-20 щодо встановленого факту незаконного відведення спірної земельної ділянки. Також, згідно інформації ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» № 186 від 25.05.2020 вбачається, що підприємство належним чином не здійснювало державний контроль за додержанням норм, правил та інших нормативно-правових актів з ведення лісового господарства, оскільки не вживало жодних заходів до усунення виявлених порушень. З наведеного також вбачається, що передача у власність з порушенням земельного законодавства земель лісового фонду, зміна їх цільового призначення, порушує права та інтереси держави в особі Київської обласної державної адміністрації та ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс». Аналогічної позиції дотримано Верховним Судом у постановах від 30.05.2018 у справі № 368/1158/16-ц, від 16.05.2018 у справі № 157/938/14-ц, від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15ц, від 20.06.2018 у справі № 697/2751/14ц. Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що спосіб захисту позивачем обраний вірно, а тому позовні вимоги Керівника Бучанської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до [PERSON] , третя особа: Державне підприємство "Спеціалізоване лісогосподарське підприємство "Київоблагроліс", про скасування рішення державного реєстратора, повернення земельної ділянки на користь держави підлягають задовололенню в повному обсязі. Оскільки, позов задоволений у повному обсязі, то із відповідача на користь позивача суд стягує понесені судові витрати у сумі 4540,00 грн. На підставі ст. 121 Конституції України,ст.388 ЦК України,

Outcome: approved