Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-27 00:00:00

10 квітня 2023 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON] ) звернувся в суд з позовом до [PERSON] (далі відповідач, [PERSON] ) про стягнення коштів на утримання спільного майна. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 21 січня 1989 року по 02 вересня 2018 року сторони перебували зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу сторонами було набуто у спільну сумісну власність житловий будинок за адресою [ADDRESS] . Вказаний будинок буде оформлений на праві власності за відповідачем. Відповідач вказує, що приймає участь в утриманні в цьому будинку, а саме сплатив 85\~398,13 грн. на покриття житлово-комунальних послуг, 100\~000,00 грн. витрат на утримання будинку та прибудинкової території, а також 119\~350,00 грн. витрат на придбання та встановлення системи опалення (газового котла та радіаторів). У зв`язку з вищенаведеним просить суд стягнути з відповідача на свою користь 1/2 цих витрат, що становить 152\~374,00 грн. Відповідач у письмовому відзиві позовні вимоги заперечила. Узагальнені доводи відповідача зводяться до того, що платником у всіх квитанціях про сплату житлово-комунальних послуг значиться вона, а не позивач. Також стверджує, що позивач неправомірно заволодів оригіналами відповідних платіжних документів. Стосовно витрат на встановлення системи опалення відповідач вказує, що відповідних витрат позивач не здійснював, оскільки основним видом діяльності ФОП [PERSON] згідно КВЕД є надання послуг у сфері права. Свою згоду на здійснення такої заміни також не надавала. Стосовно витрат на утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 100\~000,00 грн. відповідач вказує, що [PERSON] , з яким укладений відповідний договір, не є суб`єктом господарювання і відповідні послуги надавати не може. Також зазначає про відсутність доказів оплати таких послуг. Також відповідач зробила заяву про застосування строків позовної давності. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги заперечив та просив суд відмовити у їх задоволенні. Заслухавши присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з таких підстав. Судом встановлено, що 21 січня 1989 року між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) було укладено шлюб, який зареєстровано Горохівським РВ ЗАГСу Волинської обл. за актовим записом № 3. Зазначене підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , шлюб між [PERSON] та [PERSON] 06.09.2018 року було розірвано. Таким чином, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 21.01.1989 року по 06.09.2018 року. В подальшому,\~рішенням Луцького\~міськрайонного суду\~Волинської області\~від 07\~жовтня 2021\~року у\~цивільній справі\~№ 161/12616/21, визнано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Визнано за [PERSON] право особистої приватної власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Вказане рішення суду набрало законної сили 12 жовтня 2021 року, з чого можливо зробити висновок, що до цієї дати будинок знаходився у спільній сумісній власності сторін, як колишнього подружжя, а після неї у спільній частковій власності, з рівними частками обох. Також, іншим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 листопада 2022 року у цивільній справі №161/17202/21, яке залишено без змін постановою Волинського апеляційного суду від 10 грудня 2022 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на утримання спільного майна у розмірі 3 198,55 грн. У вказаному рішенні суду зазначено, що за період з 01.10.2018 по 01.01.2021 року за будинок сторін було сплачено житлово-комунальні послуги в сумі 53063,90 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи інформаційними довідками про сплату комунальних послуг з Луцького місцевого обчислювального центру. Одночасно, під час судового розгляду відповідачем ( [PERSON] ) надані оригінали квитанцій про сплату цих самих комунальних послуг, окрім квитанції за грудень 2018 року на суму 1 000,00 грн., листопад 2018 року у розмірі 5 050,00 грн., січень 2020 року на суму 347,10 грн. На всі інші періоди саме у відповідача ( [PERSON] ) наявні оригінали квитанцій про оплату послуг ЖКГ, а тому суд вважав, що саме він їх і оплачував. В такому випадку суд частково задовольнив позовні вимоги, та стягнув з відповідача ( [PERSON] ) на користь позивача ( [PERSON] ) половину витрат на сплату ЖКГ за періоди грудень 2018 року, листопад 2018 року, січень 2020 року, що становить 3 198,55 грн. ((5 050 + 1 000 + 347,10) / 2). У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив за безпідставністю. З таким підходом суду першої інстанції погодився і апеляційний суд залишаючи вказане рішення без змін. Надаючи свою правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. Розглядувані правовідносини виникли між сторонами з приводу утримання майна яке до 12 жовтня 2021 року перебувало у їх спільній сумісній власності, як колишнього подружжя, а після цієї дати у спільній частковій власності, з рівними частками обох. Тому такі відносини врегульовані одночасно правилами, що діють як для спільної сумісної, так і спільної часткової власності. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Частиною першою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. У частині першій статті 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. З аналізу вищенаведених положень матеріального закону слідує, що співвласник, як у праві спільної часткової, так і спільної сумісної власності, зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна. При цьому його ступінь участі у таких витратах має відповідати його частці у майні, а для відносин спільної сумісної власності в залежності від кількості співвласників у рівних частинах. В даному випадку на момент коли будинок перебував у спільній сумісній власності співвласників було двоє позивач та відповідач, а після трансформації за рішенням суду майнового режиму у спільну часткову власність їх частки у ньому стали рівними по 1/2 кожного. Тому як у період здійснення спільної сумісної власності, так і у період спільної часткової власності сторін, вони несли рівний обов`язок у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна. Переходячи до суті цього позову суд вважає, що позивач належними та допустимим доказами довів факт понесення ним витрат на оплату житлово-комунальних послуг, наданих за адресою спірного будинку, за період з січня 2019 року по грудень 2022 року у загальному розмірі 85\~398,13 грн. Вказані витрати підтверджується оригіналами квитанцій про їх сплату, які наявні саме у позивача, а тому, враховуючи, в тому числі, висновки судів у цивільній справі №161/17202/21, саме позивач їх оплачував (а.с.21-73). При цьому суд відхиляє доводи відповідача про те, що позивач неправомірно заволодів оригіналами цих документів, а житлово-комунальні послуги сплачувала саме вона, оскільки це повністю спростовується обставинами, які встановлені рішеннями судів у цивільній справі №161/17202/21, ухваленими у спорі між тими самими сторонами. До того ж відповідач не пояснила, яким чином вона могла сплачувати житлово-комунальні послуги готівкою у банківських установах м. Луцька, як це вбачається з наданих позивачем квитанцій, в той час як значні проміжки часу перебуває за межами території України. Саме по собі зазначення у квитанціях в якості платника імені відповідача, як особи, на яку оформлені відповідні рахунки у постачальників ЖКП, не свідчить що кошти за їх оплати вносила саме вона, адже оригінали цих документів знаходяться у позивача. Отже, оскільки судом встановлений факт самостійного покриття позивачем витрат на житлово-комунальних послуги, наданих за адресою спірного будинку, за період з січня 2019 року по грудень 2022 року у загальному розмірі 85\~398,13 грн., суд дійшов висновку, що 1/2 цих витрат у розмірі 42\~699,07 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача, та задовольнити позовні вимоги в цій частині. Однак, суд не знаходить підстав для розподілу заявлених позивачем витрат на придбання та монтажу системи опалення, а також витрат на оплату послуг [PERSON] , виходячи з такого. За змістом глави 26 ЦК України, яка регулює відносини спільної власності, слідує, що основною характеристикою цих відносин є спільність волі сторін у реалізації їх прав на користування, володіння та розпорядження цим майном. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом (ч.2 ст.369 ЦК України). Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (ч.1 ст.358 ЦК України). Проте заявляючи позовні вимоги про стягнення з відповідача витрат на встановлення системи опалення (котла та радіаторів), позивач не довів суду, що ним погоджувалися здійснення таких видатків з іншим співвласником, а самі вони були необхідні для використання житлового будинку за цільовим призначенням. Так з наданих позивачем документів слідує, що ним здійснено витрати у розмірі 119\~350,00 грн. на купівлю та монтаж котла газового опалювального, сталевих панелей радіаторів. Такі витрати здійснені у вересні 2019 року. З проаналізованих судом квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг у період до та після вересня 2019 року слідує, що споживання домогосподарством газу після вересня 2019 року не змінилося, а сам будинок експлуатувався за призначенням як до, так і після вересня 2019 року, в тому числі в холодну пору року. З цього можливо зробити висновок, що насправді будинок був обладнаний системою опалення, а у вересні 2019 року, без погодження з відповідачем та без наведення вагомих причин для цього, позивач поніс витрати на встановлення нової системи опалення. Викликає сумнів також і реальність господарської операції з купівлі та монтажу системи опалення ФОП [PERSON] . Так, з відкритих відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань слідує, що основним видом діяльності цього підприємця згідно КВЕД є 69.10 «Діяльність у сфері права», а додатковими - 46.90 «Неспеціалізована оптова торгівля», 49.41 «Вантажний автомобільний транспорт». Жоден з цих видів діяльності не відповідає суті господарської операції з постачання, на індивідуальне замовлення, системи опалення та її монтажу. Крім того, відповідно до п.5.5 розділу V Правил безпеки систем газопостачання, які затверджені наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 15 травня 2015 року №285, заміна газового обладнання виконується за заявою власника (орендаря (наймача)) до газорозподільного підприємства суб`єктом господарювання, який має дозвіл на виконання зазначених робіт, виданий центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю. Заміна обладнання оформлюється ескізом у разі заміни газового обладнання без зміни функціонального призначення, потужності та системи димовідведення. В інших випадках - з оформленням виконавчо-технічної документації. Відключення газу перед заміною газового обладнання здійснюється газорозподільним підприємством за заявою власника (балансоутримувача та/або орендаря (наймача)). Пуск газу після заміни газового обладнання проводиться газорозподільним підприємством за зверненням власника (балансоутримувача та/або орендаря (наймача)) після проведення інструктажу із безпечної його експлуатації. Документи щодо заміни газового обладнання передаються до архіву газорозподільного підприємства. Тобто, будь-які роботи із заміни газового обладнання, до якого входить і відповідний опалювальний котел, можливі виключно суб`єктом господарювання, який має дозвіл на виконання зазначених робіт, виданий центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю. Позивач не додав доказів того, що ФОП [PERSON] , з основним видом діяльності «Діяльність у сфері права» є суб`єктом господарювання, який має дозвіл на виконання робіт із заміни газового обладнання. З огляду на зміст задекларованої цим підприємцем діяльності, він не міг отримати такий дозвіл, адже його діяльність ні прямо, ні опосередковано не пов`язана з такими роботами. Також позивач не надав суду доказів того, що він звертався у встановленому порядку до газорозподільного підприємства із заявою про заміну газового обладнання, ним були виготовлена відповідна технічна документація на здійснення такої заміни (ескіз чи виконавчо-технічна документація) і такі документи передані в архів газорозподільного підприємства. Крім того викликає сумніви, що позивач взагалі мав змогу отримати погодження від газорозподільного підприємства, виготовити відповідну технічну документацію та проведення таких робіт, оскільки Правила безпеки систем газопостачання чітко визначають, що такі дії має право вчиняти власника, балансоутримувач та/або орендар (наймач) майна. Станом на вересень 2019 року титульним власником майна, згідно правовстановлюючих документів, була саме позивач, а у відповідача не було та не могло бути жодного правовстановлюючого документу, який посвідчував би його статус власника, балансоутримувача чи орендаря (наймача) майна. Такий документ з`явився лише у жовтні 2021 року у вигляді рішення суду про поділ спільної сумісної власності подружжя, з визначенням позивачу 1/2 частки у ньому. Тому оформити у законному порядку роботи із заміни системи опалення, без згоди відповідача, у вересні 2019 року позивач документально не міг. Підсумовуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскільки позивач не довів необхідність здійснення ним витрат у розмірі 119\~350,00 грн. на встановлення нової системи опалення у вигляді газового котла та відповідних радіаторів, а також реальність господарської операції з її купівлі та монтажу, суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача половини вартості цих витрат, тому в цій частині позову слід відмовити. Аналогічно позивач не підтвердив необхідність здійснення видатків у розмірі 100\~000,00 грн. на оплату послуг з утримання будинку, прибудинкової території та наявних на ній господарських споруд, гаражних та інших приміщень, які нібито надавалися [PERSON] . Так, [PERSON] , який значиться як виконавець таких послуг, не є зареєстрованим суб`єктом господарювання та, відповідно, постачальником житлово-комунальних послуг. Також позивач не довів, що здійснив будь-яку оплату за цим договором, або такі послуги взагалі надавалися, адже в матеріалах справи відсутні будь-які платіжні документи на його виконання, а також акти приймання-передачі наданих послуг, які б фіксували факт їх виконання та обсяг. В матеріалах справи наявний лише підписаний між позивачем та [PERSON] договір, без доказів його фактичної реалізації. У зв`язку з вищенаведеним відсутні підстави для стягнення половини вищенаведених витрат, що зумовлює відмову в позові і в цій частині. Що стосується зробленої відповідачем заяви про застосування строку позовної давності, суд зазначає, що пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 установлено з 12 березня 2020 р на всій території України карантин, який діє і на даний момент. Отже, починаючи з 12 березня 2020 року строк позовної давності продовжений на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Тобто, виходячи з вищенаведених положень матеріального закону, пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до 12 березня 2017 року. Строк позовної давності за всіма вимогами, що виникли після 12 березня 2017 року та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, вважається продовженим на підставі п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Зважаючи на те, що всі витрати позивача, стосовно яких заявлялися позовні вимоги, були понесені після 12 березня 2017 року, позовна давність в даному випадку не пропущена. Оскільки суд задовольнив позовні вимоги частково, на підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 427,00 грн., що пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: partial