Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-26 00:00:00

В червні 2021 року позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив суд стягнути із відповідача на користь позивача заборгованість за несвоєчасне виконання зобов`язання із відшкодування завданої шкоди та судових витрат за період із 11.08.2020 р. по 31.05.2021 р. за рахунок інфляційного збільшення боргу в сумі 39334,75 грн. та штрафу у вигляді 3 % річних в сумі 9585,41 грн., а всього суму в розмірі 48920,16 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на виконання трьох виконавчих листів, виданих Дзержинським районним судом м. Харкова 16.03.2017 року на підставі рішення Апеляційного суду Харківської області від 06.02.2017 року про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] матеріальної шкоди в сумі 386317,00 грн., витрат на правову допомогу в сумі 2500,00 грн., судового збору в сумі 8385,00 грн., - приватним виконавцем виконавчого округу Семендяєвим О.С. були відкриті виконавчі провадження № [NUMBER], № [NUMBER], № [NUMBER], які були об`єднані у зведене виконавче провадження № [NUMBER]. Позивач вказує, що зазначене судове рішення відповідачем досі не виконане, що порушує його права. Загальний борг по виконавчому провадженню № [NUMBER] станом на 28.05.2021 р. становить 397203,10 грн. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01.02.2021 року у справі № 752/15679/20, із [PERSON] було стягнуто заборгованість на підставі ст. 625 ЦК України за період виконання рішення суду із 11.08.2017 р. по 10.08.2020 р. Однак, відповідачем зазначене рішення також не виконане. Позивач вказує, що з огляду на несвоєчасне виконання зобов`язання із відшкодування завданої шкоди та судових витрат заборгованість відповідача станом на 31.05.2021 року становить: інфляційні витрати - 39334,75 грн., три відсотки річних - 9585,41 грн. Посилаючись на викладене, позивач з метою захисту своїх прав вимушений звернутись до суду із даним позовом та просить стягнути зазначену заборгованість із відповідача на користь позивача в примусовому порядку. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Пляхотнюк К.Г. від 28.07.2021 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін. В серпні 2021 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що 20.05.2021 року Верховним Судом дію рішення Апеляційного суду Харківської області від 06.02.2017 року № 638/1623/16-ц було зупинено, однак, в червні 2021 року позивачем було подано даний позов про стягнення боргу в порядку ст. 625 ЦК України. Відповідач вказує, що про існування зазначеного рішення від 2017 року їй не було відомо, в розгляді зазначеної справи не приймала участі, а тому суд касаційної інстанції визнав причини пропуску строку на оскарження поважними. Законність зазначеного рішення суду апеляційної інстанції, на підставі якого позивачем було подано даний позов, відповідачем оскаржується, відповідач не ухиляється від сплати боргу, однак, прагне це зробити на підставі рішення, яке буде законним та таким, що набере законної сили. Наведене свідчить про відсутність підстав для нарахування позивачем та, відповідно, сплати відповідачем штрафних санкцій в порядку ст. 625 ЦК України. В січні 2022 року представником позивача було подано заяву про збільшення позовних вимог, та сторона позивача просила стягнути із відповідача на користь позивача кошти в сумі 71275,30 грн. В обґрунтування збільшених позовних вимог зазначено, що загальний борг по виконавчому провадженню № [NUMBER] станом на 11.08.2020 року становив суму в розмірі 397203,10 грн. 17.11.2021 року відповідач здійснила часткову оплату боргу в сумі 25000,00 грн., тим самим зменшивши заборгованість до 372203,10 грн. Таким чином за період із 11.08.2020 р. по 16.11.2021 р. інфляційні витрати склали суму в розмірі 52562,72 грн., а три відсотки річних - 15102,72 грн. Крім того, 17.12.2021 року відповідач сплатила позивачу суму в розмірі 25000,00 грн., зменшивши суму боргу до 347203,10 грн. Таким чином за період із 17.11.2021 р. по 31.12.2021 р. інфляційні витрати складають суму в розмірі 2233,22 грн., а три відсотки річних - 1376,64 грн. Загальний розмір відповідальності відповідача перед позивачем, у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань, за період із 11.08.2020 р. по 31.12.2021 р. становить суму в розмірі 71275,30 грн. З огляду на викладене, сторона позивач вимушена звернутись до суду із даною заявою. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 25.01.2022 року, провадження у справі було закрито, в зв`язку з відсутністю предмету спору. Постановою Київського апеляційного суду від 30.11.2022 року, ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 25.01.2022 року було скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. В зв`язку із перебуванням судді Плахотнюк К.Г. у відпустці, та на підставі розпорядження керівника апарату суду від 27.12.2022 року № 837, справу було повторно автоматично розподілено та визначено головуючого суддю Чередніченко Н.П. Представник позивача в судове засідання не з`явився. Суду подав письмову заяву про розгляд справи без його участі позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Суду подав письмову заяву про розгляд справи без його участі. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав. Відповідно до змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом. Судом встановлено, що заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.12.2016 року у справі № 638/11639/16-ц, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, було відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 06.02.2017 року у справі № 638/11639/16-ц, заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.12.2016 року було скасовано, та ухвалено нове, відповідно до якого позов було задоволено. Стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] матеріальної шкоди в сумі 386317,42 грн., витрат на правову допомогу в сумі 2500,00 грн., судового збору в сумі 8385,68 грн. На виконання зазначеного рішення суду апеляційної інстанції, Дзержинським районним судом м. Харкова 16.03.2017 року було видано три виконавчих листи. Приватним виконавцем виконавчого округу Семендяєвим О.С. були відкриті виконавчі провадження № [NUMBER], № [NUMBER], № [NUMBER], які були об`єднані у зведене виконавче провадження № [NUMBER]. Відповідно до листа приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Семендяєва О.С. від 28.05.2021 року, було встановлено, що сума боргу за виконавчими документами у зведеному виконавчому провадженні № [NUMBER] складає 397203,10 грн., сума основної винагороди приватного виконавця - 39720,31 грн., сума витрат виконавчого провадження - 2007,00 грн. Позивач вказує, що з огляду на несвоєчасне виконання зобов`язання із відшкодування завданої шкоди та судових витрат заборгованість відповідача станом на 31.05.2021 року становить: інфляційні витрати - 39334,75 грн., три відсотки річних - 9585,41 грн., а тому він вимушений звернутись із даним позовом до суду в червні 2021 року. Крім того, збільшивши позовні вимоги позивач вказує, що загальний розмір відповідальності відповідача перед позивачем, у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань, за період із 11.08.2020 р. по 31.12.2021 р. становить суму в розмірі 71275,30 грн. Поруч із цим, судом встановлено, що ухвалою Верховного Суду від 15.02.2021 року, було поновлено представнику [PERSON] - адвокату Онисковцю Ю.А. строк на касаційне оскарження рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 лютого 2017 року. Відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою представника [PERSON] - адвоката Онисковця Ю.А.. Витребувано із Дзержинського районного суду м. Харкова цивільну справу № 638/11639/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди. Крім того, ухвалою Верховного Суду від 20.05.2021 року, заяву [PERSON] , від імені якої діє адвокат Онисковець Ю.А., було задоволено. Виконання рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 лютого 2017 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди було зупинено до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Постановою Верховного Суду від 15.12.2021 року у справі № 638/11639/16, касаційну скаргу [PERSON] , від імені якої діє адвокат Онисковець Ю.А., було задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 лютого 2017 року було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановами приватного виконавця виконавчого округу Харківської області, виконавчі провадження № [NUMBER], № [NUMBER], № [NUMBER], були закінчені, з огляду на постанову Верховного Суду від 15.12.2021 року, якою було скасовано рішення Апеляційного суду Харківської області від 06.02.2017 року. Постановою Полтавського апеляційного суду від 23.05.2023 року, заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.12.2016 року було скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 290139,40 грн. Стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати: судовий збір в розмірі 6322,20 грн. та витрати на правову допомогу, в розмірі 9750,00 грн., а всього 16072,20 грн. Варто вказати про те, що після ухвалення судом апеляційної інстанції в травні 2023 року нового судового рішення, стороною позивача ані предмет, ані підставу позову уточнено не було. В обґрунтування вимог позивач вказує, що відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань, матеріальну шкоду позивачу не повернув, а відтак наявні підстави для стягнення за вказаний позивачем період штрафних санкцій в порядку ст. 625 ЦК України. Заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідача вказувала, що рішення, за невиконання якого позивачем нараховано інфляційні втрати та три відсотки річних, судом касаційної інстанції було скасовано, виконавчі провадження з його примусового виконання були закінчені, а відтак відсутні підстави для нарахування та, відповідно, сплати відповідачем цих коштів в порядку ст. 625 ЦК України. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Зобов`язання по стягненню боргу за рішенням суду зводиться до сплати грошей, а відтак, є грошовим зобов`язанням. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. В ході розгляду справи було встановлено, що рішення Апеляційного суду Харківської області від 06.02.2017 року у справі № 638/11639/16-ц, за невиконання якого позивачем було пред`явлено до відповідача вимоги про стягнення штрафних санкцій, в порядку ст. 625 ЦК України, за період із 11.08.2020 р. по 31.12.2021 р., - на час розгляду даного спору було скасовано судом касаційної інстанції, виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів були закінчені, що свідчить про відсутність належних доказів на підтвердження протиправного невиконання (неналежного виконання) відповідачем грошового зобов`язання за вказаний період, в т.ч. за судовим рішенням, яке є чинним, а тому пред`явлені позовні вимоги за наведених в позові підстав, на переконання суду, є безпідставними. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи стороною позивача не доведено достатніми доказами факт протиправного невиконання (неналежного виконання), фактично ухилення відповідача від виконання зобов`язань, в т.ч. не належного виконання рішення суду, яке набрало законної сили та є чинним, а тому суд вважає, що відсутні законні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача інфляційних втрат та трьох відсотків річних в зв`язку із неналежним виконання грошового зобов`язання за період із 11.08.2020 р. по 31.12.2021 р. в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, в зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed