Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування майном. Свій позов обґрунтовує тим, що вона є власницею квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 14.08.2013. Вказує, що в період з 2013 року по 2018 рік вона проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, однак з 2018 року вони спільного господарства не ведуть, фактичні шлюбні відносини припинені. Зауважує, що відповідач створює неможливі умови для проживання, систематично чинить домашнє насильство, створює конфліктні ситуації. Вказує, що відповідач не сплачує комунальні послуги та чинить перешкоди у вільному доступі до житла. Ухвалою суду від 7 червня 2022 року заочне рішення Луцького міськрайонного суду від 16 березня 2022 року у цивільній справі №161/21130/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування майном, скасовано; призначено розгляд справи у підготовчому засіданні. Ухвалою суду від 2 листопада 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті у судовому засіданні. Позивачка в судове засідання не з`явилася, водночас, її представник у письмових судових дебатах від 05.07.2023 позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, представник відповідача у заяві від 05.07.2023 заперечив щодо задоволення позовних вимог, просив розгляд справи здійснювати без їх участі. Розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що позивачка є власницею квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 14.08.2013. З копії будинкової книги (а.с. 8-9) вбачається, що у зазначеному будинку зареєстроване місце проживання відповідача. Позивачка зауважує, що в період з 2013 року по 2018 рік вона проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, однак з 2018 року вони спільного господарства не ведуть, фактичні шлюбні відносини припинені. У сторін є спільні діти - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Позивачка вказує, що відповідач створює неможливі умови для її проживання, систематично чинить домашнє насильство, створює конфліктні ситуації, не сплачує комунальні послуги та чинить перешкоди у вільному доступі до житла. Так, постановами Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07.05.2020 у справі №161/563/20, 27.08.2020 у справі №161/13573/20, 17.06.2021 у справі №161/6470/21 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.1732 КУпАП. Водночас, відповідач стверджує, що позивачка чинить йому перешкоди у користуванні квартирою, змінила замок у квартирі, провокує постійні скандали, свідками яких є неповнолітні діти. Крім того, відповідач до матеріалів справи долучив квитанцію про сплату комунальних послуг за період з 02.08.2022 по 01.11.2022 (а.с. 120-140, 152-157). Іншим житлом у відповідач не забезпечений. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з таких норм права. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української PCP ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Пункт 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) сформулювала висновок про те, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Виселення має оцінюватися на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ, позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Отже, при вирішенні спору про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року справі № 442/8188/19 (провадження № 61 -7095св21). Частиною першою статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні. Вичерпного переліку таких поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному окремому випадку з урахуванням конкретних обставин справи та правил щодо оцінки доказів. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення, як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житлове приміщення, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, а також ставлення відповідача до спірного житла. Питання про визнання припиненим права користування житлом у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла. Умовою реалізації принципу верховенства права при вирішенні спорів, у тому числі, щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є принцип пропорційності. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розглядає принцип пропорційності як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права власності та права користування. Принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків та має інше житло. Визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення, як і визнання такою, що втратила право користування житлом, буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У спірних правовідносинах при вирішенні питання позбавлення особи права користування житлом таке право має бути оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції із встановленням відповідності переслідуваній легітимній меті та з дотриманням балансу захисту інтересів як власника майна, так і члена її сім`ї. Аналогічний правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду № 211/159/14-ц від 26.04.2023 року. Як встановлено судом при розгляді справи, відповідач [PERSON] був вселений і зареєстрований у спірні квартирі зі згоди власника, як член сім`ї, що підтверджено сторонами у судових засіданнях. Також, відповідач [PERSON] не втратив інтересу до житла, під час спільного проживання з позивачкою у них був спільний бюджет, і ним було вкладено кошти на упорядкування та поліпшення житла. До матеріалів справи відповідачем долучено квитанції про оплату комунальних послуг. У матеріалах справи відсутні докази, які б містили фактичні дані, сукупність яких є підставою для припинення права користування житлом членами сім`ї (колишніми членами сім`ї) власника житла, зокрема причини залишення відповідачем спірного житла та не проживання у ньому понад встановлені законом терміни, відсутність у відповідача зацікавленості спірною житловою площею та відсутність між сторонами угоди щодо умов припинення права користування житлом. [PERSON] не довела належними та допустимими доказами відсутність [PERSON] у спірній квартирі понад один рік без поважних причин, а тому підстави для визнання його таким, що втратив право користування ним, відсутні. Крім того, відповідач не забезпечений іншим житлом. Протилежного судом під час розгляду справи не здобуто. Станом на день розгляду справи судом відсутні докази систематичності порушення відповідачем правил співжиття, яке робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі, як того вимагають положення ст. 116 ЖК України. Вказаним доводам позивача щодо систематичного домашнього насильства була надана оцінка судом у рішенні Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.12.2020 у справі №161/8602/20. Таким чином, припинення права користування [PERSON] спірним житлом не відповідає пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції і не є необхідним у демократичному суспільстві, оскільки кожній особі, крім інших прав, гарантується право на повагу до її житла, що охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. З врахуванням викладеного, у задоволенні позову слід відмовити. Інші доводи та заперечення позивача не спростовують висновків суду. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати залишити за позивачем. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed