Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-28 00:00:00

30.09.2022 року позивачка звернулась до суду з вищевказаним позовом та просила суд: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини - [PERSON] у розмірі 3000 гривень з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи з 01.08.2022 року і до досягнення дитиною повноліття та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 гривень (п?ять тисяч гривень). Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 03.10.2022 року цивільну справу №521/14448/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів передати до Ленінського районного суду м. Миколаєва. Постановою Одеського апеляційного суду від 14.12.2022 року ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 03.10.2022 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду справи. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20.01.2023 року відкрито провадження у вищевказаній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 23.03.2023 року підготовче провадження у справі закрито та призначено розгляд справи по суті. 29.06.2023 року відповідач подав до суду письмові пояснення, у яких він просив суд задовольнити позов частково, а саме наполягав на стягненні з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини - [PERSON] у розмірі 2000 гривень щомісяця, у задоволенні решти вимог - просив відмовити. В судове засідання позивачка не з`явилась, повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи належним чином та своєчасно, представник позивачки подав до суду заяву, в якій просив суд розглядати справу без його особистої участі, позовні вимоги просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце судового засідання належним чином та своєчасно, відповідач подав до суду заяву, в якій просив слухати справу без його особистої участі, та просив ухвалити рішення з урахуванням, наданих 29.06.2023 року, письмових пояснень відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] [INFO] , з листопада 2019 року по 06 травня 2022 року перебувала в цивільному шлюбі з [PERSON] , [INFO] . У цивільному шлюбі народилася донька - [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, яке видане Заводським районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис №416, серія [NUMBER] . Судом встановлено, що спільна донька сторін зареєстрована за адресою реєстрації позивачки, а саме: [ADDRESS] , згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, що видана Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради №19.03.03-19Д/4685/20 від 24.06.2020 року. Під час перебування у цивільному шлюбі проживали в квартирі відповідача за адресою: [ADDRESS] , однак після повномаштабного вторгнення російської федерації позивачка та її діти, зокрема і спільна донька сторін, змушені були змінити фактичне місце проживання та переїхали в м. Одесу. Позивачка самостійно орендує квартиру у місті Одесі, де вона значиться як внутрішньо переміщена особа за адресою: [ADDRESS] . Отже, судом встановлено, що дитина - [PERSON] проживає з позивачкою, знаходяться на повному її утриманні, відповідач на теперішній час проживає окремо від них, не турбується про добробут дитини, не забезпечує необхідними речами, ухиляється від батьківських обов`язків по її матеріальному забезпеченню. Судом встановлено, що позивачка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягненню нею трьохрічного віку, змушена оплачувати орендовану квартиру та не має ніякого доходу. Судом встановлено, що добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації обов?язку щодо утримання дитини не досягнуто. Відповідач є працездатним, має можливість працювати та сплачувати кошти, достатні для всебічного та гармонійного розвитку дитини, на утримання у Відповідача інші непрацездатні особи не перебувають. Так, згідно матеріалів справи, відповідач за червень-липень 2022 року добровільно сплатив на утримання дитини по 3000,00 гривень. 3 огляду на викладене вище, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд вважає, що з відповідача підлягають стягненню аліменти на користь позивачки на утримання дитини у розмірі 3000 гривень, щомісяця до досягнення дитиною повноліття. Положенням ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов?язок батьків утримувати своїх дітей. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов?язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов?язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов?язані піклуватись про здоров?я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог ч. 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов?язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та ї людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України No789 XII (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.ч. 7, 10 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов?язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 181 СК України способи виконання батьками обов?язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров?я та матеріальне становище дитини, стан здоров?я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім?ї. Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов?язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття і створювати для них необхідні передумови для їх розвитку і забезпечення організації їх життя. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов?язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім?ї. Регулювання сімейних вілносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов?язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов?язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі\~ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Згідно ст. 7 ЗУ "Про Державний бюджет на 2023 рік", з 1 січня 2023 року установлено прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років у розмірі 2833,00 гривні. 3 огляду на викладене вище, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд вважає, що з відповідача підлягають стягненню аліменти на користь позивачки на утримання дитини у розмірі 3000 гривень, щомісяця до досягнення дитиною повноліття. Згідно ч.\~ч.\~1,\~2\~ст.\~141\~ЦПК України,\~ інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ч. 6\~ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідача на користь держави суму неоплаченого судового збору у розмірі 992,40 гривень. Згідно п. 1 ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України,судові витрати складаються з судового збору та витрат,пов`язаних з розглядом справи. До витрат,пов`язаних з розглядом справи,належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України, витрати,пов`язані з правничою допомогою адвоката,несуть сторони,крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічний висновок викладено в постанові ВП ВС від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16. Згідно матеріалів справи, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 гривень, проте не надає суду належних та допустимих доказів, що позивач поніс такі витрати, оскільки в матеріалах справи наявна квитанція лише про сплату позивачкою для [PERSON] грошових коштів на правничу допомогу у розмірі 2500,00 гривень. Враховуючи все вищевикладене, суд частково задовольняє вимогу, яка стосується стягнення на корить позивача з відповідача судових витрат на правову допомогу, а саме у розмірі 2500,00 гривень. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Outcome: approved