Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-26 00:00:00

У грудні 2020 року до суду звернулося Міністерство юстиції України (далі: Міністерство, МЮУ) з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення зі службового житлового приміщення. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що на підставі рішення Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 25 травня 2017 року № 6/1 «Про включення жилого приміщення до числа службових» квартиру [ADDRESS] , включено до числа службових жилих приміщень Міністерства юстиції України. Право власності на цю квартиру набуте МЮУ на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 19 грудня 2016 року, укладеного між МЮУ та ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сохнич К. М. за реєстровим номером 1657 з договором від 20 грудня 2016 року про внесення змін до договору від 19 грудня 2016 року. Відповідач [PERSON] перебував у трудових відносинах з МЮУ. Наказом МЮУ від 10 березня 2017 року № 993/к [PERSON] було призначено на посаду заступника начальника управління начальника відділу контролю за діяльністю арбітражних керуючих та супроводу процедур банкрутства Управління з питань банкрутств департаменту з питань судової роботи та банкрутства з 15 березня 2017 року. Наказом Мін`юсту від 23 березня 2017 року № 1138/к [PERSON] переведено на посаду заступника начальника управління начальника відділу оперативної роботи Управління внутрішнього контролю органів і установ системи юстиції. За змістом наказу МЮУ від 01 серпня 2017 року № 3041/к [PERSON] переведено на посаду заступника начальника управління начальника відділу оперативної роботи Управління внутрішньої безпеки Державної кримінально-виконавчої служби України та органів юстиції. Наказом Міністерства від 26 квітня 2018 року № 1631/к [PERSON] переведено на посаду начальника Управління внутрішньої безпеки Державної кримінально-виконавчої служби України та органів юстиції. 27 березня 2017 року [PERSON] звернувся до МЮУ з заявою про отримання службового житла. Відповідно до протоколу житлово-побутової комісії Міністерства юстиції України від 10 квітня 2018 року № 1-2018, наказу МЮУ від 21 травня 2018 року № 1700/7 «Про забезпечення службовим житлом працівників апарату МЮУ» та рішення виконавчого комітету Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 14 червня 2018 року № 7/3 «Про затвердження спільного рішення керівництва та постійно діючої житлово-побутової комісії МЮУ про надання житла» [PERSON] було надано у тимчасове користування службове житло, а саме: квартиру [ADDRESS] . [PERSON] разом з членами сім`ї з 3-ох осіб, а саме: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , було видано ордер від 22 червня 2018 року № 7 на право зайняття службового жилого приміщення жилою площею 67,8 кв. м., розташовану за адресою: [ADDRESS] . Наказом МЮУ від 05 червня 2019 року № 1669/к [PERSON] звільнено з посади начальника Управління внутрішньої безпеки Державної кримінально-виконавчої служби України та органів юстиції за взаємною домовленістю сторін з припиненням державної служби. Остаточне припинення трудових відносин між Міністерством та [PERSON] на думку позивача було вагомою підставою для звільнення службового приміщення шляхом виселення відповідачів. В зв`язку з цим позивач 19 грудня 2019 року та 28 липня 2020 року направив [PERSON] вимоги про звільнення займаного службового житла. Оскільки станом на час звернення з позовом службове житло не було звільнено [PERSON] , то в таких діях відповідача МЮУ вбачає порушення свого цивільного права, на підставі чого просить суд виселити [PERSON] та членів його сім`ї [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зі службової квартири [ADDRESS] , без надання іншого житла. Вирішити питання про розподіл судових витрат. Ухвалою від 04 грудня 2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області відкрив провадження у справі, призначив підготовче судове засідання. Відповідно до розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 вересня 2021 року № 411 на підставі рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 21 липня 2021 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді [PERSON] та застосування до нього дисциплінарного стягнення у виді внесення подання Вищій раді правосуддя про звільнення з посади судді, відсторонення судді [PERSON] від здійснення правосуддя, призначено повторний автоматизований розподіл справи за результатами якого справу призначено судді Фінагеєвій І. О. Ухвалою Києво-Святошинського району Київської області від 18 серпня 2022 року замінено третю особу у справі Службу у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області на Орган опіки та піклування Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області. Ухвалою Києво-Святошинського району Київської області від 18 серпня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Відповідачі правом на подання відзиву не скористалися. В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, просить суд позовні вимоги задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату час та місце слухання справи сповіщені належним чином, причини неявки не повідомили. Гатненська сільська рада Фастівського району Київської області в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі. Орган опіки та піклування Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області в судове засідання не з`явився, про дату час та місце слухання справи сповіщений належним чином, причини неявки не повідомив. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи представника позивача, викладені в позовній заяві, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 25 травня 2017 року № 6/1 «Про включення жилого приміщення до числа службових» до числа службових приміщень Міністерства юстиції України включено ряд квартир, розташованих за адресою: [ADDRESS] , серед яких і спірна квартира [ADDRESS] . За змістом договору купівлі-продажу від 19 грудня 2016 року ТОВ «Компанія з управління активами « Крістал Ессет Менеджмент» продало, а Міністерство юстиції України купило квартиру [ADDRESS] . З положень договору від 20 грудня 2016 року внесено зміни до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 19 грудня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сохнич К. М. за реєстровим номером 1657, шляхом заміни реквізитів покупця. З відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05 листопада 2020 року вбачається, що право власності на квартиру [ADDRESS] , 19 грудня 2016 року зареєстроване за Міністерством юстиції України. Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 10 березня 2017 року № 993/к [PERSON] призначено на посаду заступника начальника управління начальника відділу контролю за діяльністю арбітражних керуючих та супроводу процедур банкрутства Управління з питань банкрутств Департаменту з питань судової роботи та банкрутства з 15 березня 2017 року з випробувальним терміном до 22 березня 2017 року. Наказом Міністерства юстиції України від 23 березня 2017 року № 1138/к [PERSON] переведено з 23 березня 2017 року на посаду заступника начальника управління начальника відділу оперативної роботи Управління внутрішнього контролю органів і установ системи юстиції зі збереженням 6 рангу державного службовця. 27 березня 2017 року [PERSON] подав до Міністерства юстиції України заяву про отримання службового житла. Наказом Міністерства юстиції України від 01 серпня 2017 року № 3041/к [PERSON] переведено на посаду заступника начальника управління начальника відділу оперативної роботи Управління внутрішньої безпеки Державної кримінально-виконавчої служби України та органів юстиції зі збереженням 6 рангу державного службовця. За змістом довідки від 24 січня 2018 року № 196 [PERSON] дійсно прописаний та мешкав у [ADDRESS] , і займав житлову площу в розмірі 24,9 кв. м. у одній кімнаті. Разом з [PERSON] мешкали [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [INFO] . Власником особового рахунку цієї житлової площі була громадянка [PERSON] . Відповідно до протоколу від 10 квітня 2018 року № 1-2018 житлово-побутова комісія Міністерства юстиції України ухвалила надати, зокрема, [PERSON] трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Наказом Міністерства юстиції України від 26 квітня 2018 року [PERSON] призначено на посаду начальника Управління внутрішньої безпеки Державної кримінально-виконавчої служби України та органів юстиції зі збереженням 6 рангу державного службовця. Наказом Міністерства юстиції України від 21 травня 2018 року № 1700/7 «Про забезпечення службовим житлом працівників апарату Міністерства юстиції України» виділено, зокрема, [PERSON] трикімнатну квартиру [ADDRESS] (він, дружина [PERSON] , 1982 р. н., донька [PERSON] , 2005 р. н., мати [PERSON] , 1956 р. н.). Рішенням виконавчого комітету Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 14 червня 2018 року № 7/3 «Про затвердження спільного рішення керівництва та постійно діючої житлово-побутової комісії Міністерства юстиції України про надання службового житла» вирішено затвердити спільне рішення керівництва та постійно діючої житлово-побутової комісії Міністерства юстиції України про надання службового житла працівникам апарату Міністерства юстиції України у зв`язку з необхідністю поліпшення їх житлових умов, зокрема, трикімнатну квартиру [ADDRESS] , виділено [PERSON] , начальнику Управління внутрішньої безпеки Державної кримінально-виконавчої служби України та органів юстиції (він, дружина [PERSON] , 1982 р. н., донька [PERSON] , 2005 р. н., мати [PERSON] , 1956 р. н.). Виконавчому комітету доручено видати ордера на службове приміщення та повідомити, зокрема, [PERSON] , що ордер є єдиною підставою для вселення у службове приміщення та дійсний протягом 30 днів з дня його видачі. Ордер на квартиру одержаний [PERSON] 22 червня 2018 року, що підтверджується корінцем ордера № 7 від 22 червня 2018 року. Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 05 червня 2019 року № 1669/к [PERSON] на підставі його заяви звільнено з посади начальника Управління внутрішньої безпеки Державної кримінально-виконавчої служби України та органів юстиції за пунктом 3 частини першої статті 83, частини другої статті 86 Закону України «Про державну службу». Відповідно до протоколу від 09 грудня 2019 року житлово-побутовою комісією МЮУ вирішувалося питання про звільнення службових квартир, віднесених до сфери управління Міністерства юстиції України, оновлено список працівників апарату Міністерства юстиції України, які подали заяви на отримання службового житла, а також виключення з числа службових жилих приміщень. Комісією ухвалено направити листи, зокрема, [PERSON] , стосовно звільнення службового жилого приміщення Міністерства юстиції України, розташованого за адресою: [ADDRESS] . 19 грудня 2019 року МЮУ направило [PERSON] лист-вимогу щодо звільнення службового жилого приміщення за адресою: [ADDRESS] (вих. № 1182/21.1.1/46-19). 28 липня 2020 року МЮУ повторно направило [PERSON] лист-вимогу щодо звільнення службового жилого приміщення за адресою: [ADDRESS] (вих. № 739/15.1/-20). 25 листопада 2020 року за № 3057-15.1-20 Департаменту з питань судової роботи було передано службову записку Управління забезпечення документообігу, за змістом якої Управління повідомило, що відповідно до протоколу віл 19 грудня 2019 року № 4-2018 схвалено оновлений список працівників апарату МЮУ, які подали заяви на отримання службового жилого приміщення станом на 01 грудня 2018 року. Разом з запискою було подано перелік 83 осіб, які потребували покращення житлових умов. Відповідно до довідки Міністерства юстиції України від 24 листопада 2020 року № 14-398 стаж роботи [PERSON] в органах і установах юстиції складав 02 роки 02 місяці та 20 днів. Відповідно до опису від 25 червня 2018 року документів, вилучених згідно з ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 29 травня 2018 року у справі № 760/12192/18 (провадження № 1-кс/760/6614/18) вилучено оригінали документів, зокрема: оригінал договору купівлі-продажу від 19 грудня 2016 року між ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» та Міністерством юстиції України щодо купівлі квартири [ADDRESS] ; оригінал договору від 20 грудня 2016 року про внесення змін до договору купівлі-продажу від 19 грудня 2016 року; оригінал акту приймання-передачі квартири [ADDRESS] , від 28 грудня 2016 року; оригінал технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] ; оригінали протоколів № 2-2017 від 14 грудня 2017 року та № 1-2018 від 10 квітня 2018 року житлово-побутової комісії МЮУ з рішенням про передачу, зокрема, [PERSON] , квартири [ADDRESS] . Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до статті 16\~ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого\~немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й\~охоронювані законом інтереси. Звертаючись до суду з цим позовом, Міністерство юстиції України вважає, що його право як володільця нерухомого майна (службової квартири) порушене відповідачем та членами його сім`ї, оскільки останні не звільнили службову квартиру після припинення трудових правовідносин між [PERSON] та Міністерством юстиції України. Згідно зі статтею 41 Конституції України\~та статтею\~1\~Першого\~протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в\~порядку, визначеному законом.\~Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Аналогічний підхід до врегулювання правовідносин у сфері володіння власністю демонструє цивільне законодавство. За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частино першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Положеннями частин першої та другої та третьої статті 319 ЦК України передбачено, шо власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша та друга статті 321 ЦК України). У державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами (частини перша та третя статті 326 ЦК України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності\~вважається набутим\~правомірно,\~якщо інше\~прямо не\~випливає із\~закону або\~незаконність набуття\~права власності\~чи необґрунтованість\~активів,\~які перебувають\~у власності,\~не встановлені\~судом. Юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом (статті 328, 329 ЦК України). Згідно з положеннями частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Так судом встановлено, що Міністерство юстиції України набуло право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 19 грудня 2016 року. З відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05 листопада 2020 року вбачається, що право власності на квартиру [ADDRESS] , 19 грудня 2016 року зареєстроване за Міністерством юстиції України. Отже, Міністерство юстиції України як власник спірного нерухомого майна має право шляхом пред`явлення негаторного позову вимагати усунення перешкод у користуванні належною йому власністю шляхом виселення. Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з Міністерством юстиції України. [PERSON] як працівнику, було виділено службове житло, власником якого було та залишилося Міністерство юстиції України, в яке відповідач та члени його родини заселилися на підставі ордеру. Таким чином, відповідачі заселилися у службову квартиру в порядку, встановленому законом, набули прав та обов`язків, передбачених нормами Житлового кодексу України. В зв`язку з припиненням трудових правовідносин між [PERSON] та Міністерством останнє направило колишньому працівнику лист-вимогу про звільнення службового житла за адресою: [ADDRESS] , тобто за місцезнаходженням спірного нерухомого майна. Статтею 4 ЦПК України передбачено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. За правилами статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. В розумінні частини другої статті 16 ЦК України цивільним законодавством передбачено такий спосіб захисту порушеного цивільного права, як усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення. Відповідно до вимог частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). За змістом частини другої статті 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. З обставин справи вбачається, що власник нерухомого майна, а саме службової квартири, розпорядився ним на власний розсуд, віддавши його у користування [PERSON] та його сім`ї на підставі перебування МЮУ з відповідачем [PERSON] у трудових правовідносинах. Тобто, Міністерство юстиції України залишилося власником спірної службової квартири, водночас правом користування наділило [PERSON] та членів його сім`ї на час перебування з [PERSON] у трудових правовідносинах. В зв`язку з припиненням трудових правовідносин з [PERSON] та за наявності потреби у забезпеченні інших працівників службовим житлом Міністерство юстиції України звернулося до суду з негаторним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення [PERSON] та членів його сім`ї зі спірної службової квартири. Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 118 ЖК України службові приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки (частина друга статті 64 ЖК України). Особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає, зокрема, у тому, що житло надається у зв`язку зі службовими відносинами, тимчасово, до настання певних умов. Особа, яка користується службовим житлом, усвідомлює, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення у відповідності до статті 124 ЖК України. Відповідно до\~ст. 125 ЖК України\~без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у\~статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. Разом з тим, відповідно до довідки Міністерства юстиції України від 24 листопада 2020 року № 14-398 стаж роботи [PERSON] в органах і установах юстиції складав 02 роки 02 місяці та 20 днів, отже стаж роботи в органах юстиції України відповідача [PERSON] є менше десяти років. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82). ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43). Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією підлягають виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції. Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідача зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті. Щодо наявності нагальної суспільної необхідності для виселення відповідача та членів його сім`ї судом встановлено, що існує черга працівників, які можуть претендувати на заселення у службове житло. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. З моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування службовим житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення шляхом подання негаторного позову. Навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин. Така позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц. Враховуючи вищенаведене, вимога Міністерства юстиції України про виселення колишнього працівника зі службового житла без надання іншого житла є такою, що переслідує легітимну мету, відповідає вимогам закону та не є надмірним втручанням. Відповідно до\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно із\~статтею 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, позивачем надано достатні докази: на підтвердження права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , на підтвердження факту, що трудові відносини з відповідачем [PERSON] припиненні та на підтвердження того, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] користувалися спірною квартирою внаслідок похідного права яке виникло у [PERSON] , а тому позов підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved