Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовними вимогами до [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог: Суворовська державна нотаріальна контора у м. Одеса, про визнання договору дарування квартири недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 26.10.2012 року вона подарувала свою квартиру [ADDRESS] відповідачу по справі - [PERSON] . Договір було зареєстровано у Державному реєстрі правочинів за № 5275923. Однак, укласти даний договір, позивача змусили певні життєві обставини, та наміру на його укладення позивач не мала, оскільки правова мета цього договору була іншою, а саме: укладення договору довічного утримання. На підставі викладеного позивач просить визнати договір дарування недійсним, повернути позивачу у власність квартиру, та стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 01.09.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, сторонам направлено копію ухвали суду, відповідачу роз`яснено про право на подання відзиву на позовну заяву, третій особі про право на подання письмових пояснень щодо позовних вимог. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 19.11.2020 року задоволено клопотання представника позивача, витребувано від Суворовської державної нотаріальної контори у місті Одесі належним чином засвідчені копії документів, що стали підставою для посвідчення договору дарування від 26 жовтня 2012 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якого [PERSON] , передала у власність безоплатно а [PERSON] прийняла в дар квартиру [ADDRESS] . Договір посвідчено державним нотаріусом Четвертої одеської нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 2-1773. Витребувано від Одеського державного нотаріального архіву належним чином засвідчені копії документів, що стали підставою для посвідчення договору дарування від 26 жовтня 2012 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якого [PERSON] , передала у власність безоплатно а [PERSON] прийняла в дар квартиру [ADDRESS] . Договір посвідчено державним нотаріусом Четвертої одеської нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 2-1773 (а.с.32). На виконання ухвали про витребування доказів, 23.11.2020 року (вх. № 29552) надійшли засвідчені копії договору дарування посвідченого Четвертою одеською державною нотаріальною конторою 26.10.2012 року за реєстровим номер 2-1773 та документи, що стали підставою для його посвідчення (а.с.34-57). Крім іншого, 08.02.2021 року (вх. № 3025) надійшов лист на виконання ухвали суду від Суворовської державної нотаріальної контори у м. Одесі (а.с.59). В подальшому, ухвалою суду від 10.02.2021 року було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, витребувано від Адміністрації Державної прикордонної служби України (м. Київ, 01601, вул. Володимирська, 26) відомості щодо перетинання Державного кордону України громадянином Молдови [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , (посвідка на постійне проживання [NUMBER] ) з 25.08.2019 року по день надання відповіді на ухвалу суду, а також відомості про підстави перетинань кордону та документи на підставі яких були здійснення перетинання (а.с.66). На виконання ухвали про витребування доказів, на адресу суду 30.04.2021 року (вх. № 12738) надійшов лист-відповідь Головного Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (а.с.76). Крім іншого, ухвалою суду від 23.02.2022 року задоволено клопотання представника позивача адвоката Шепель В.С., про витребування доказів, витребувано від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області відомості щодо продовження строку дії довідки (посвідки) на постійне місце проживання в України/ її поновлення/скасування відносного громадянки Молдови - [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] (а.с.97) На адресу суду 22.08.2022 року (вх. № 14801) надійшли пояснення за підписом відповідача [PERSON] , які згідно тексту розцінюються судом, як відзив на позовну заяву. До пояснення, відповідач надала письмові докази на підтвердження обставин, що в них викладені (а.с.109-160). Не погоджуючись з відзивом на позовну заяву, представником позивача 27.09.2022 року (вх. № 6575) надано відповідь на відзив, в якому представник зазначив, що відзив є необґрунтованим та позов підлягає задоволенню (а.с.173). В судовому засіданні (в режимі відеоконференції) представник позивача адвокат Шепель В.С., зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, зазначив, що повністю підтримує обставини викладені в позові щодо визнання договору недійсним, та в цілому заперечував щодо відзиву наданого позивачем. Відповідач [PERSON] заперечувала з приводу заявлених позовних вимог, суду пояснила, що повністю підтримує раніше надані заперечення на позовну заяву. Зазначила, що позивач є її хрещеною наразі [PERSON] хворіє, та вона постійно знаходиться біля неї. Просила врахувати, що постійно по мірі своїх можливості підтримувала та матеріально допомагала позивачу, своїй хрещеній, купувала ліки, передавала продукти харчування. Вказала, що на подання такого позову позивача підговорили, а остання насправді не має претензій до відповідача. Представник третьої особи: Суворовської державної нотаріальної контора у м. Одесі до суду не з`явився, разом з цим, на адресу суду надійшла заява представника третьої особи щодо розгляду справи у відсутність представника (а.с. 34, 202). Заслухавши пояснення учасників провадження, представника позивача адвоката Шепеля В.С., який наполягав на задоволенні позовних вимог, відповідача [PERSON] , яка заперечувала проти задоволення позову, дослідивши матеріали справи, докази надані на підтвердження та спростування обставин позову в їх сукупності, встановивши факти і відповідні їм правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Так, предметом позовних вимог є: визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , яку позивач 26.10.2012 року подарувала [PERSON] , договір було зареєстровано у Державному реєстрі правочинів за № 5275923. В обґрунтування обставин позову позивач зазначила, що певні життєві обставини (смерть чоловіка та сина) змусили її піти на такий крок, як відчуження квартири, однак, насправді вона мала намір укласти договір довічного утримання. Проте, у зв`язку з важким психологічним станом під впливом помилки уклала договір дарування квартири. Крім іншого, позивач зазначила, що спірний договір не містить умов, які свідчать про те, що правочин вчинено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального, також не вказано, що договір укладається під впливом тяжких для неї обставин. Судом встановлено, що згідно розпорядження № 59572 від 06 травня 1995 року квартира [ADDRESS] передана у власність [PERSON] . Згідно свідоцтва про право власності на житло від 06.05.1995 року виданого Управлінням житлово-комунального господарства Виконкому Одеської міської ради народних депутатів квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] . За даними реєстру прав власності на нерухоме майно вищевказана квартира зареєстрована за [PERSON] дата реєстрації 01.12.2010 року, форма власності - приватна, частка у власності 1/1 (а.с. 6-8). Судом встановлено, що на підставі оскаржуваного Договору дарування [PERSON] подарувала а [PERSON] прийняла в дар квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п. 6 Договору зазначено: дарувальник свідчить, що вчинення цього правочину не суперечить правам та інтересам її малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Сторонам нотаріусом роз`яснено зміст ст. 203 ЦК України. Відповідно до п. 9 Договору Дарувальник та Обдарована підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, не приховує інший правочин і відповідає дійсним інтересам сторін та намірам створити юридичні наслідки, а також засвідчено, що зміст даного договору роз`яснений нотаріусом у повному обсязі, текст договору прочитаний в голос до підписання цього договору. В п.12 договору зазначено, що під передачею квартири слід вважати символічну передачу речі. Прийняття Обдарованою від Дарувальника ключів та технічної документації від вищевказаної квартири свідчить, що передачі речі відбулась. Сторони усвідомлюють, що цим актом підтверджено передачу квартири Обдарованій (а.с.10). Згідно витягу з Державного реєстру правочинів договір дарування зареєстрований Четвертою одеською державною нотаріальною конторою 26.10.2012 року № 5275923 (а.с.11). Так, згідно Витягу про державну реєстрацію прав право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» за [PERSON] , форма власності - приватна, частка - 1/1 (а.с.12). Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного. Принцип свободи договору як одна із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 ЦК України. За нормою ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. За нормою ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з положеннями ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Недійсність договору як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікти порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Тлумачення частини першої статті 233 ЦК України дає підстави для висновку, що умовами визнання правочину недійсним є: а) наявність тяжкої обставини, що «змусила» особу вчинити правочин; б) те, що цей правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа вчиняє їх добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах (див. постанову Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року в справі № 6-2766цс16). Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір,

Outcome: dismissed