Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-05 00:00:00

[PERSON] , інтереси якого представляє адвокат Гураш М.В., звернувся до суду із позовом до Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позову позивач зазначив, що його дідові з боку батька [PERSON] . Делятинським виконкомом було надано в безстрокове користування земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності по [ADDRESS] площею 1000 кв.м. згідно плану. Його дід [PERSON] та його дружина [PERSON] на спільні кошти подружжя протягом 1963 року побудували житловий будинок та господарські будівлі і споруди, однак у встановленому законом порядку реєстрація права власності на дане домоволодіння не була проведена. [PERSON] [INFO] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на належну йому 1 /2 частину домоволодіння та спадкування його майна відбулося за законом. Спадкоємцями стали його дружина [PERSON] та їх син [PERSON] , який є батьком позивача та отримали в рівних долях по 1 /2 частині спадщини. [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на належні їй 3 /4 частини домоволодіння. На день її смерті, тобто на час відкриття спадщини, в належному їй домоволодінні постійно проживав і був зареєстрований лише її син [PERSON] , отже він прийняв спадщину. Однак,. з різних причин, прийнявши спадщину, у встановленому законом порядку не оформив її на себе, хоча продовжував постійно разом з членами своєї сім`ї проживати та користуватися даним спадковим домоволодінням. 20 жовтня 1992 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] Від шлюбу народився [PERSON] , який по справі є позивачем. Проживали вони разом в спадковому домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , яке підтримували в належному стані, вкладали кошти в проведення капітальних та поточних ремонтів будівель, провели впорядкування подвір`я та встановлення огорожі. На частку у спадщині після смерті [PERSON] , претендував брат батька позивача [PERSON] , однак рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 04 жовтня 2021 року йому у задоволенні позову про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] було відмовлено. [INFO] помер батько позивача [PERSON] . На день його смерті в будинку [ADDRESS] ніхто не був зареєстрований. Оскільки на випадок своєї смерті [PERSON] не склав заповіту, позивач, як спадкоємець першої черги за законом, подав у встановлений шестимісячний строк з дня відкриття спадщини заяву до приватного нотаріуса Надвірнянського районного нотаріального округу Шушкевич С.М. про прийняття спадкового майна після смерті батька, на підставі чого приватним нотаріусом заведена спадкова справа. Мати позивача [PERSON] подала заяву до приватного нотаріуса про відмову від спадщини свого чоловіка [PERSON] на користь позивача. В зв`язку з цим позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем майна померлого [PERSON] 02 березня 2023 року позивач звернувся із заявою до приватного нотаріуса Надвірнянського районного нотаріального округу Івано-Франківської області для одержання Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його батька [PERSON] . Постановою нотаріуса від 02 березня 2023 року йому відмовлено у видачі Свідоцтва через відсутність у спадкодавця належно оформлених відповідно до чинного законодавства правовстановлюючих документів, що підтверджують належність вказаного спадкового майна померлому [PERSON] та рекомендовано звернутися в суд для вирішення даного питання. Тому позивач просить суд визнати за ним право власності на спадкове майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Надвірнянського районного суду від 03.04.2023 було відкрито провадження по справі та в порядку досудової підготовки витребувано у приватного нотаріуса Надвірнянського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Шушкевич С.М спадкову справу щодо спадкодавця [PERSON] за № 13/2021. Ухвалою суду від 26.06.2023 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 06.07.2023 року. У судове засідання позивач та представник позивача не з`явили ся, представник позивача- адвокат Гураш М.В. подав до суду заяву про розгляд справи у відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити. Представник відповідача Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області у судове засідання не з`явився, направив на адресу суду заяву, в якій не заперечував проти задоволення позову та просить проводити розгляд справи за його відсутності. За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали позовної заяви, дослідивши докази у їх сукупності, визнавши їх достатніми для вирішення справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право у порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України) Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1ст. 77 ЦПК України). Згідно до ст. ст. 81,83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 01.12.1993, де його батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с.7, 74 зворот). Батько позивача [PERSON] народився [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 06.02.1980 року, в якому його батьками зазначені [PERSON] 1929 року народження та [PERSON] 1931 року народження (а.с.10,75). [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 29 листопада 1955 року серії [NUMBER] (а.с.9). 20 січня 1962 року виконкомом Делятинської селищної ради колишнього Яремчанського району Станіславської (тепер Івано-Франківської) області дідові позивача [PERSON] було надано в безстрокове користування земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності по [ADDRESS] площею 1000 кв.м згідно плану. Вказаний договір посвідчений 20.01.1962 нотаріусом Яремчанської державної нотаріальної контори Квас М.Є. і зареєстрований в реєстрі №24 (а.с.27-28). У встановлений договором строк до 01 січня 1965 року [PERSON] та [PERSON] на спільні кошти подружжя протягом 1963 року були побудовані житловий будинок та господарські будівлі і споруди, а саме три сараї, погріб та вбиральня. Крім того, в 1990 році була побудована ще одна господарська споруда, а саме літня кухня. Однак, у встановленому законом порядку реєстрація права власності на дане домоволодіння в ОКГ «Івано-Франківське ОБТІ» не була проведена. Разом з тим виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття його до експлуатації. Відповідно до діючого на той час законодавства, а саме ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України в редакції від 20 червня 1969 року, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, отже, враховуючи, що вказаний житловий будинок та господарські будівлі були зведені на спільні кошти подружжя, кожному з них належало по 1/2 частці домоволодіння. Дід позивача [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 01.12.2000 року (а.с.8, 74). Після його смерті відкрилася спадщина на належну йому 1/2 частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцями його майна за законом стали його дружина [PERSON] та син [PERSON] , оскільки останні на день смерті спадкодавця були зареєстровані і проживали разом з померлим, та відповідно до ст.549 Цивільного кодексу Української РСР в редакції від 18 липня 1963 року вступили в оперативне управління та володіння спадковим майном померлого [PERSON] (а.с.17, 76). Таким чином, після смерті [PERSON] частка майна його дружини [PERSON] у домоволодінні збільшилася з 1 /2 частки до 3/4 часток. [PERSON] став власником 1/4 частки даного домоволодіння. Однак, ні [PERSON] , ні [PERSON] у встановленому законом порядку своє право власності на спадщину не оформили. Баба позивача [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.12, 77 зворот). В зв`язку з її смертю відкрилася спадщина на належне їй майно, а сааме 3/4 домоволодіння, за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до вимог ст.1261 ЦК України спадкоємцем майна померлої [PERSON] за законом першої черги на належні їй 3/4 частки вище вказаного домоволодіння став її син (батько позивача) [PERSON] , оскільки померла за час свого життя належним їй майном на випадок своєї смерті не розпорядилася і заповітного розпорядження з цього приводу не склала. На день смерті [PERSON] , тобто на час відкриття спадщини, в належному їй домоволодінні постійно проживав і був зареєстрований лише її син (батько позивача) [PERSON] , який у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України є таким, що прийняв її, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Протягом шести місяців з дня відкриття спадщини [PERSON] не заявив про таку відмову від спадщини померлої матері [PERSON] , що підтверджується довідкою, виданою виконкомом Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області за №130//09-1.10 від 15 березня 2023 року (а.с.18). Однак, вказану спадщину [PERSON] у встановленому законом порядку не оформив її на себе, хоча продовжував постійно разом з членами своєї сім`ї проживати та користуватися даним спадковим домоволодінням. Батько позивача [PERSON] 20 жовтня 1992 року зареєстрував шлюб з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.13). З того часу подружжя [PERSON] (батьки позивача) проживали в даному спадковому домоволодінні, підтримували домоволодіння в належному стані, вкладали кошти в проведення капітальних та поточних ремонтів будівель, провели впорядкування подвір`я та встановлення огорожі, тощо. На частку у спадщині після смерті [PERSON] претендував дядько позивача [PERSON] , однак, рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 04 жовтня 2021 року йому у задоволенні позову до позивача по справі [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] було відмовлено (а.с.48-50, 83-85). Батько позивача [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.11, 67). На день смерті [PERSON] в будинку [ADDRESS] ніхто не був зареєстрований, про що свідчить довідка, видана виконкомом Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області за №131/09-1.10 від 15 березня 2023 року (а.с.19, 77). Оскільки [PERSON] на випадок своєї смерті не склав заповітне розпорядження на належне йому майно позивач [PERSON] , як спадкоємець першої черги по закону подав у встановлений ч.1 ст.1270 ЦК України шестимісячний строк з дня відкриття спадщини 26 січня 2021 року заяву до приватного нотаріуса Надвірнянського районного нотаріального округу Шушкевич С.М. про прийняття спадкового майна належного померлому (а.с.65), внаслідок чого приватним нотаріусом заведена спадкова справа №13 за 2021 рік. Дружина померлого (мати позивача) [PERSON] 26 січня 2021 року, подала заяву до приватного нотаріуса про відмову від спадщини свого чоловіка [PERSON] на користь позивача [PERSON] , яка зареєстрована під №29 (а.с.25,66). Таким чином, у відповідності до ст.1261 ЦК України [PERSON] є єдиним спадкоємцем майна [PERSON] , який помер [INFO] . 02 березня 2023 року [PERSON] звернувся з заявою до приватного нотаріуса Надвірнянсько районного нотаріального округу Івано-Франківської області Шушкевич С.М., для отримання Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] . Однак, постановою нотаріуса від 02 березня 2023 року за вихідним номером 02-31/58 [PERSON] відмовлено у видачі вказаного Свідоцтва через відсутність у спадкодавця належно оформлених відповідно до чинного законодавства правовстановлюючих документів, що підтверджують належність вказаного спадкового майна померлому батькові [PERSON] та рекомендовано звернутися в суд для вирішення даного питання (а.с.25). За домоволодінням померлого [PERSON] згідно книг земельного кадастру, що знаходиться в [ADDRESS] , облікована земельна ділянка площею - 0,1500 га, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка у приватну власність не передавалася, що стверджується довідкою за №144/09-1.10 від 23 березня 2023 року, виданою виконкомом Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області (а.с.26). З метою узаконення права власності на спадкове домоволодіння позивачем виготовлено технічний паспорт від 25 січня 2022 року, з якого вбачається, що майно складається з житлового будинку А загальною площею 37,3 кв.м, житловою площею 22,1 кв.м, 1963 року побудови, сараю Б1 площею - 20,4 кв.м, 1963 року побудови, сараю Б2 площею - 20,1 кв.м, 1963 року побудови, вбиральні В площею 1,4 кв.м, 1963 року побудови, сараю Г площею -13,1кв.м, 1963 року побудови, погребу Д площею - 18,2 кв.м, 1963 року побудови, літньої кухні Ж площею - 45,9 кв.м, 1990 року побудови, колонки питної N 6,0 м.п., воріт N2 площею - 6,8 кв.м, огорожі N3 - площею 68,2 кв.м (інвентаризаційна справа № 14551) (а.с.14-16). Відповідно до довідки за № 492 від 25 січня 2022 року, виданої ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» реєстрація права власності на дане спадкове домоволодіння не проводилася (а.с.22). Як вбачається з довідки № 108 від 06 березня 2023 року виданої виконкомом Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області теперішня вулиця А.Шептицького раніше носила назву 1 травня, а після цього була перейменована на [ADDRESS] , що стверджується довідкою цього ж виконкому за №727 від 06 жовтня 2021 року (а.с.20-21). Ринкова вартість спадкового домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] станом на 10 березня 2023 року становить 139680 гривень 00 копійок, що підтверджується висновком про вартість даного об`єкта проведеного оцінювачем експертом Зажерей С.Я. ТзОВ «Оціночний центр «Мінмакс» (а.с.33-47). За статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Спадкуванням за ст. 1216 ЦК України є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч.1 ст.1221 ЦК України). За статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину, або не прийняти її. Згідно ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. За ст. 1270 ч.1 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом, звернувся до приватного нотаріуса Надвірнянського районного нотаріального округу Шушкевич С.М. із заявою про прийняття спадщини. Його мати [PERSON] відмовилась від спадщини, про що подала відповідну заяву нотаріусу. Дядьку позивача [PERSON] рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 04.10.2021 було відмовлено у наданні додаткового строку для прийняття спадщини після померлої баби позивача [PERSON] . Інших спадкоємців, які б звернулись до нотаріуса зі заявою про прийняття спадщини в порядку ст. 1269 ЦК України, та спадкоємців, передбачених ст.1261 ЦК України, які претендують на обов`язкову частку в спадщині, передбачену ст. 1241 ЦК України, а також проживаючих із спадкодавцем однією сім`єю без укладення шлюбу, немає. Спадковий договір від імені спадкодавця не укладався, що підтверджується Інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (Спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 63308565 від 26.01.2021 року, та (Заповіти / спадкові договори) № 63308569 від 26.01.2021 року (а.с. 68, зворот). Позивач [PERSON] звернувся своєчасно до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини (а.с.65). Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (ст. 1296 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно (ч.1 ст. 1297 ЦК України). За ст. 392 ЦК України спеціальне визнання судом права власності на майно необхідне тоді, коли щодо його належності у позивача відсутні відповідні правовстановлюючі документи. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права в установленому законодавством України порядку. Для набуття права власності в установленому законом порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Як вбачається із роз`яснень ч.ч.2, 3 п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 р. "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав, зокрема, в нотаріальному порядку. Як вбачається з наданих суду доказів, на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , інші особи на володіння та користування на підставах, передбачених законом, своїх прав не заявляють, придатність житлового будинку для проживання ніким не оспорюється. Відповідно до довідки за № 492 від 25 січня 2022 року, виданої ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» реєстрація права власності на дане спадкове домоволодіння не проводилася. Частиною 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV передбачено, що право на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до частини 4 статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, яке діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди до прийняття вищевказаного закону регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року №1/5, та іншими нормативними актами. В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» має місце роз`яснення щодо розгляду цивільних спорів, зокрема, у випадку неможливості спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Зі змісту цих роз`яснень вбачається, що не міститься прямої заборони щодо визнання судом права власності за спадкоємцем на нерухоме майно в разі, коли спадкодавець на законних підставах володів та користувався цим майном, але в силу об`єктивних причин не встиг за життя здійснити реєстрацію нерухомого майна в БТІ. Також роз`яснено, що належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Так, відповідно до вказаного переліку до таких документів відносились: рішення виконкому, місцевої Ради депутатів трудящих про відвід земельної ділянки установам, підприємствам і організаціям і про дозвіл цього будівництва та акт державної комісії про прийняття будинку (будинків) та введення їх в експлуатацію; акт відводу установам, підприємствам і організаціям земельної ділянки для будівництва та акт державної комісії про прийняття будинку (будинків) в експлуатацію. Тобто названі документи визнавались такими, що підтверджують право приватної власності. За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта у часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Отже, доказом набуття права власності на спірний житловий будинок з будівлями та спорудами спадкодавцем [PERSON] є договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності по [ADDRESS] площею 1000 кв.м. згідно плану. Вказаний договір посвідчений 20.01.1962 нотаріусом Яремчанської державної нотаріальної контори Квас М.Є. і зареєстрований в реєстрі №24. Тобто громадяни, які збудували житлові будинки до 05.08.1992 р., могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. Беручи до уваги зазначені нормативно правові акти, ВССУ у вищезгаданому листі № 24-753/0/4-13 робить висновок, що за наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності, в порядку спадкування, на спірні будинки, збудовані до 05.08.92р., на які спадкоємець не отримав правовстановлюючі документи. Досліджені судом докази свідчать про те, що домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] , належало дідові позивача- [PERSON] , який ним було побудовано разом із господарськими спорудами на законних підставах, відповідно до діючого на той час законодавства і не є самочинним будівництвом. Але за життя він не зареєстрував своє право власності на житловий будинок та не отримав правовстановлюючий документ на нього. Відповідно син спадкодавця [PERSON] - [PERSON] , який є батьком позивача [PERSON] успадкував спадкове майно, оскільки постійно на час смерті спадкодавця проживав разом з батьком у спадковому домоволодінні та користувався ним, однак не зареєстрував своє право власності на вищезазначене спадкове майно. Таким чином, після смерті [PERSON] дане домоволодіння з надвірними побудовами та спорудами входить до складу спадщини. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом після смерті батька [PERSON] , фактично став власником вищезгаданого домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами, користується ним, вчасно звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Однак, через відсутність правовстановлюючого документу на вищевказаний будинок із господарськими спорудами, не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, - визначено ч.3 ст. 1296 ЦК України. Таким чином, суд, належно оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що факти, викладені позивачем в позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог є достовірними, і сумніву не викликають, також не встановлено неправомірності набуття позивачем права власності на домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , визнання права власності не порушує прав чи інтересів будь-яких інших осіб, беручи до уваги визнання представником відповідача позовних вимог, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved